L'ofici de la conflictologia

Josep Armengol, Elisabet Barnadas, Rosa Maria Carrasco, Enric Frigola, Laia González, Ansel Guillamat, Mercè Kirchner, Gema Mayol, Oscar Negredo, Xavier Pastor, Mercè Rotllan, Sandra Sacristán, Sonia Torras-Puigdomènech i Eduard Vinyamata

Diseño de la colección: Editorial UOC

Primera edición en catalán: junio 2013

Primera edición digital: octubre 2013

© Josep Armengol, Elisabet Barnadas, Rosa Maria Carrasco, Enric Frigola, Laia González, Ansel Guillamat, Mercè Kirchner, Gema Mayol, Oscar Negredo, Xavier Pastor, Mercè Rotllan, Sandra Sacristán, Sonia Torras-Puigdomènech i Eduard Vinyamata, del texto.

© Editorial UOC, de esta edición

Rambla del Poblenou, 156, 08018 Barcelona

www.editorialuoc.com

Realización digital: Sònia Poch Masfarré

ISBN: 978-84-9029-247-1

Ninguna parte de esta publicación, incluido el diseño general y la cubierta, puede ser copiada, reproducida, almacenada o transmitida de ninguna forma, ni por ningún medio, sea éste eléctrico, químico, mecánico, óptico, grabación fotocopia, o cualquier otro, sin la previa autorización escrita de los titulares del copyright.

Índex

Pròleg. Un dels oficis més antics. Eduard Vinyamata

Pedagogia i mediació. Josep Armengol Medina

Mediació en l’àmbit de l’administració de finques. Elisabet Barnadas Vintró

Treball social i conflicte, dos vells coneguts. Rosa Maria Carrasco

Els conflictes a la professió periodística. Enric Frigola

L’ofici de la conflictologia. Ansel Guillamat Rubio, Sandra Sacristán Maza

L’anàlisi i la gestió de conflictes: ¿un àmbit professional per a politòlegs i sociòlegs? Mercè Kirchner Baliu

L’ofici de la conflictologia. Una visió des de l’educació social. Oscar Negredo, Laia González

El paper dels economistes en la “conflictologia” o resolució de conflictes de forma no judicial. Mercè Rotllan Vilalta

L’ofici de la conflictologia. Sonia Torras-Puigdomènech, Gema Mayol

La Resolució de Conflictes. Notes finals. Xavier Pastor

Un dels oficis més antics

Eduard Vinyamata

Resoldre conflictes, procurar viure en pau... La feina de la policia o dels militars consisteix a gestionar els conflictes violents i les amenaces a la llibertat, la dignitat i la integritat dels països. Malauradament, els seus mètodes són, bàsicament, l’ús de la força, un recurs podria quedar relegat a casos molt excepcionals. El coneixement científic sobre la violència ha demostrat sobradament que la defensa i la policia poden centrar-se en l’anomenada Seguretat Humana amb resultats molt més barats, ràpids i eficaços sense fer ús de la repressió ni la destrucció.

Els advocats també tenen un paper destacat en la solució de conflictes civils i penals. Malauradament, la pràctica legal i l’administració de justícia es fonamenten en el litigi, un enfrontament complicat i sovint contradictori de lleis, i en una jurisprudència en ocasions obsoleta. El coneixement científic en conflictologia pot facilitar als advocats mètodes i recursos més eficaços, més humans i més barats.

La política, l’ofici dels polítics, també representa un àmbit en què fonamentalment es busca la solució de conflictes, en aquest cas entre grups socials amb interessos de vegades divergents; intenta gestionar les lluites pel poder, administrar unes societats bàsicament conflictives, i sostenir la complicada relació entre ciutadania i governança. Malauradament, la política sovint es desenvolupa fent servir l’engany, el rumor contra l’adversari, l’incompliment de promeses, la tergiversació de la democràcia o l’establiment de règims corruptes i autoritaris. La conflictologia és, bàsicament, un sistema polític fonamentat en la justícia social i l’ètica.

La majoria d’oficis que tenen o porten implícit el contacte i la relació entre persones dediquen part del seu temps a resoldre conflictes: administradors de finques, caps de recursos humans, persones dedicades a la religió, psicòlegs, sociòlegs, mestres, educadors, diplomàtics i un llarg etcètera centren la seva activitat a solucionar conflictes. Malauradament, massa sovint la seva tasca es fonamenta en la disciplina o en la por. Des de la conflictologia aportem tècniques i mètodes per viure en pau amb un mateix, per relacionar-se amb harmonia, per promoure actituds cooperatives i responsables.

Aquest petit gran llibre ens mostra els molt diversos oficis per solucionar conflictes, problemes de relació, crisis, i viure en pau.

Eduard Vinyamata

Director del Campus per la Pau / CREC / Escola de Cooperació (UOC)

Nota sobre l’autor

Doctor en Ciències Socials. Professor de Conflictologia a la Universitat Oberta de Catalunya així com en altres universitats. Director del Centre de Recerques i Estudis en Conflictologia (CREC-IN3-UOC), director acadèmic dels programes de postgrau de Conflictologia de la UOC així com de l’Escola de Cooperació i de la revista científica digital Journal of Conflictology. Director també del Campus per la Pau. Autor d’una vintena de llibres sobre aquesta disciplina.

Pedagogia i mediació

Col·legi de Pedagogs de Catalunya

Josep Armengol Medina
Vocal de Mediació de la Junta de Govern. Coordinador del grup de treball de Mediació. Col·legi de Pedagogs de Catalunya.

Ja fa molts anys que des de la pedagogia i la psicopedagogia es treballa per a la cultura del diàleg, de la pau i de la tolerància en molts àmbits, sigui escolar, familiar, veïnal, comunitari, de la salut, gent gran, etc. Veiem la gestió de conflictes i la mediació com una realitat existent fa molt temps a la nostra societat i que a poc a poc ha anat apareixent com a possibilitat professional en molts àmbits. Parlem més aviat d’ocupació i no de professió, ja que encara calen uns quants passos per a ser una professió. Podríem dir que és una possible professió en construcció, amb totes les avantatges i els inconvenients que això comporta.

Un possible inconvenient és precisament l’àmbit de la mediació, no tant com espai d’actuació (hi ha experiències a Catalunya en molts àmbits) sinó més aviat en un altre aspecte: ¿hem de parlar de mediador, de gestor de conflictes o de conflictòleg? Pensem que l’experiència porta a la necessitat de mirar en un marc més ampli que la definició i funcions de la persona mediadora que lleis actuals i determinats corrents delimiten. Apuntem avui més aviat per la professió de conflictologia, amb capacitats per a diagnosticar, establir i avaluar processos en gestió de conflictes, siguin de mediació o altres. Evidentment, això té implicacions en la formació, en la praxi professional i en l’encaix amb altres professionals.

En l’aspecte més legal, el Col·legi de Pedagogs de Catalunya és un dels cinc col·legis que inicialment –amb la Llei 1/2001 de mediació familiar de Catalunya– va apostar decididament per la mediació com a nova via per la resolució de conflictes familiars a Catalunya. Hem seguit de prop el procés i hem fet aportacions i al·legacions a la legislació que ha anat sorgint. I des d’una mirada per avançar, hem observat que les lleis tendeixen a voler acotar la mediació d’una manera que dificulta que pugui créixer i desenvolupar-se, o el que és més problemàtic, la limiten a determinats àmbits i formes organitzatives.

Una altra problemàtica és la de pensar que, per a dur a terme la mediació, el més adequat és una formació de base i/o professió específica. Lluny d’això, els professionals de la pedagogia i la psicopedagogia pensem que podem ser tan bons com qualsevol altre mediador. És més, sempre propiciarem la coconstrucció partint de la transdisciplinarietat, i no reclamarem res com a exclusiu dins del món de la mediació. Sempre hem apostat per construir conjuntament el present i el futur de la mediació, sabent treballar en equip i amb altres professionals. Hem defensat i seguirem defensant que la nostra professió no sigui exclosa en processos selectius de persones mediadores quan s’especifica la formació de base, alhora que també seguirem recolzant iniciatives que facilitin la coconstrució, entenent que el futur de la mediació no l’han de decidir ni l’administració, ni els col·legis i associacions, ni les universitats, sinó tota la comunitat mediadora, que a Catalunya ja té l’expertesa mínima per poder avançar. (Moltes vegades l’expertesa no ha retroalimentat processos de formació o legislatius, que a vegades han estat decidits per persones sense gaires coneixements ni pràctica en mediació.)

En referència a la formació, el que hem estat fent els últims anys és una tasca “pedagògica” sumant-nos al treball per definir les competències professionals necessàries de la persona mediadora, perquè vèiem que molts plans d’estudi i lleis valoraven més coneixements que competències (si és que no les confonien). En aquest sentit podríem destacar el treball que ha anat fent Maria Carme Boqué per ajudar a definir les competències instrumentals, interpersonals i sistèmiques. Així, enumera com a competències necessàries:¹ cognitives, metodològiques, tecnològiques, lingüístiques, individuals, socials, d’organització, de capacitat emprenedora, de lideratge... Celebrem que el treball de competències personals vagi apareixent en els plans d’estudi de màsters i postgraus, malgrat que encara queda molta feina per fer (entre altres coses, avaluar per competències).

Moltes persones professionals del nostre col·legi fa temps que aporten el seu coneixement i expertesa a la formació de professionals i la praxi de la mediació, ja sigui organitzant màsters o postgraus, impartint formació en mediació en tots els nivells educatius, o col·laborant en projectes de difusió i de cultura de la mediació, així com la seva implementació mediant en conflictes de tot tipus: escolars, familiars, veïnals, en l’àmbit de salut, infància...

Com a exemples del que estem comentant, alguns casos reals recollits de persones col·legiades i que ens han de fer reflexionar:

Comunitat de propietaris amb 70% de morositat que no té diners per pagar reparació teulada que afecta directament quatre pisos (entrada d’aigua i humitats), amb divisió entre partidaris antiga junta i actual, i amb problemes de relacions convivencials entre diferents veïns.

Conflicte veïnal per sorolls provocat per persona gran que viu sola amb problemàtica de salut mental detectada per la persona mediadora.

Dos menors que s’han barallat a l’escola. Els dos grups “d’amics” respectius volen “trobar-se” en una plaça pública.

Dona immigrant que pateix maltractament de gènere però que no vol denunciar el marit per por a quedar-se sola i sense recursos.

Personalisme dirigista dins d’una entitat per part del president.

Menor expulsat d’una escola que fa malbé el mobiliari públic d’un parc, amb enfrontament verbal amb un veí.

Parella que no té clar si el que volen és divorci o donar-se una nova oportunitat.

Hauríem d’analitzar:

Com acabaríem de fer la diagnosi, amb quins professionals o àrees hauríem o podríem treballar (i si canvia si formem part o no de l’ajuntament, per exemple).

Si seria mediació, arbitratge, conciliació, gestió de conflicte..., i quin podria ser el nostre rol.

Quines competències hauríem de desenvolupar.

¿Des de quina proximitat a les persones s’hauria de treballar? ¿Des d’on?

Resumint: les competències professionals no només s’han de conèixer, sinó que s’han d’exercitar. Haurien de formar part troncal de qualsevol formació en aquest àmbit. I ser avaluables i avaluades.

¿Haurien de ser decisives per acreditar i mantenir un possible exercici professional?

¿Com es podria fer per aconseguir que tota la comunitat mediadora i gestora de conflictes a Catalunya treballés transdisciplinàriament de manera participativa per codefinir el que hauria de ser el seu futur?

Nota sobre l'autor

Josep Antoni Armengol i Medina.

Llicenciat en Filosofia i Ciències de l’Educació per la Universitat de Barcelona (1984).

Postgrau en Mediació Comunitària i familiar per la Universitat de Barcelona (2008).

Postgrau en Participació Ciutadana per la Universitat de Girona (2009).

Membre de l’equip docent del postgrau de Resolució de Conflictes Públics i de Mediació Comunitària de la Universitat de Girona.

Vocal de mediació de la Junta de Govern del Col·legi de Pedagogs de Catalunya

Designat per ser membre del Consell Assessor de Mediació en Dret Privat de Catalunya en representació del COPEC.

Membre de la Taula de Mediació de Catalunya.

Soci fundador de l’associació “Xarxa per a la mediació. Associació per la investigació, pràctica i professió de la mediació”.

Autor del projecte de creació del Servei de Mediació Ciutadana i Comunitària de l’Ajuntament de Vic; mediador i coordinador d’aquest Servei (2008-2011).

Secretari de l’AAVV del barri dels Caputxins de Vic.

Mediació en l’àmbit de l’administració de finques

Elisabet Barnadas Vintró
Advocada, administradora de finques, mediadora, membre de la Comissió de Mediació del Col·legi d’Administradors de Finques de Barcelona-Lleida.

Diuen que la vida és un moviment constant, que el temps que passa ja no torna. Nosaltres, els humans, avancem per la vida i anem superant etapes diferents. La vida en si és un mar de conflictes. Conflictes petits, conflictes grans. Tenim sort quan els conflictes no ens frenen i, a poc a poc, es transformen per donar pas a altres conflictes diferents, i així anem vivint.

Ja a l’escola, es donen petites baralles entre els alumnes d’una mateixa classe; en l’adolescència, discussions entre companys, problemes de convivència; quan som adults, problemes a la feina, assumptes laborals que provoquen malestar; amb la família, discussions personals, i fins i tot, al lloc on vivim, problemes entre veïns i copropietaris, conflictes i diferències que semblen insalvables.

L’àmbit immobiliari ha generat, genera i generarà sempre conflictes, alguns probablement de difícil resolució. A poc a poc, amb la incorporació de la mediació com a via alternativa de resolució, donem una sortida pacífica a tots aquests conflictes.

Com a administradors de finques, tractem el tema immobiliari en tots els seus aspectes, estem sempre intentant conciliar posicions, fem que les parts arribin acords, fem de mitjancers entre dues parts. Ens centrem en conflictes entre parts contractants, entre veïns i entre copropietaris. La tipologia dels conflictes que veiem és molt nombrosa i alhora molt constant. Podem diferenciar, entre altres, dos grans blocs dins la nostra professió, que es concreten en la propietat horitzontal i la propietat vertical.

En propietat horitzontal, comencem pel propietari que sol·licita els nostres serveis per dur a terme la constitució d’una comunitat de propietaris, i convoquem els propietaris a una junta, en què s’aproven uns estatus i unes normes de règim de propietat que afectaran a tots els propietaris. Amb el temps, sempre hi ha algú que fa soroll, algú que molesta a algú altre, algú que necessita fer ús d’un element comú, algú que fa mal ús de l’ascensor, algú que no paga les quotes de la comunitat, algú que discuteix l’import dels rebuts, o bé que no pot pagar i necessita reduir les quotes, algú que discuteix les comptes, algú que ha privat el pas a algú altre que considera que en tenia el dret, algú que interpreta una clàusula de forma diferent de la majoria, algú que creu que els seus llindars han estat sobrepassats, algú que considera que les obres que havia contractat no són correctes, algú que creu que l’actitud d’algú altre és abusiva, algú que du a terme activitats que provoquen olors, algú que pateix humitats, algú que aparca el seu vehicle ocupant més d’una plaça, algú que considera que els estatuts d’una comunitat s’han de modificar, algú que ha construït un cobert, algú que...; són conflictes molt variats que tenen com a nexe comú l’ús de la propietat o el dret de la propietat en si. Un dret, recordem, constitucional, i que es considera que tothom té l’obligació i el deure de defensar-lo.

Tot el que busquem els administradors de finques és que les relacions siguin pacífiques, ajustades a la legalitat, i superar de la manera més fàcil i ràpida tots els conflictes que les persones tenen sobre el dret de la propietat, sobre els contractes de compravenda, sobre arrendaments, ja siguin urbans o rústics, sobre serveis i subministres, sobre assumptes registrals, sobre propietat horitzontal, etc., evitant que qualsevol persona n’abusi. L’administrador de finques és la persona que directament actua sobre aquests conflictes, té coneixement directe del conflicte, i normalment coneix a les dues parts en conflicte. És per això que l’administrador de finques té en la mediació una eina que ha de facilitar la superació de tota aquesta tipologia de conflictes, i ha de procurar que la seva intervenció perjudiqui a qualsevol de les parts.

En el règim de la propietat horitzontal, recordem, l’article 553.18 del Codi Civil de Catalunya fa clara menció de les funcions de l’administrador de finques, que han de ser, com a mínim, gestionar els interessos ordinaris de la comunitat de propietaris, i també, sense oblidar que els administradors són responsables de llur actuació davant la junta:

Prendre les mesures convenients i fer els actes necessaris per a conservar els béns i el funcionament correcte dels serveis de la comunitat.

Vetllar perquè els propietaris compleixin les obligacions i fer-los els advertiments pertinents.

Preparar els comptes anuals de l’exercici precedent i el pressupost.

Executar els acords de la junta i fer els cobraments i els pagaments que corresponguin.

Decidir l’execució de les obres de conservació i reparació de caràcter urgent, de la qual cosa ha de retre comptes immediatament a la presidència.

Pagar, amb autorització de la presidència, les despeses de caràcter urgent que poden ésser a càrrec del fons de reserva.

L’administrador de finques també és, normalment, la persona nombrada com a secretària de la junta; aquest càrrec, designat sempre per la junta de propietaris, té entre altre funcions la d’estendre les actes de les reunions, dur a terme les notificacions, expedir els certificats i custodiar la documentació de la comunitat, especialment les convocatòries, les comunicacions, els poders i els altres documents rellevants de les reunions.

Situem-nos, doncs, en un conflicte entre copropietaris; en aquest cas, el paper de l’administrador de finques és el d’un professional que ha estat contractat per la comunitat de propietaris i actua al servei de la comunitat de propietaris i sempre en funció dels acords presos per la majoria.

Com a exemple, posem el cas d’un propietari que viu sota la coberta de la finca i té greus problemes d’humitats. Per a la resta de copropietaris, que representen una majoria de la finca, fer una despesa en obres no els és convenient, ja que no es troben afectats per aquestes humitats; per molt que l’administrador recomani la necessitat de fer les obres, si la majoria de propietaris no aprova el pressupost, i no s’acorda la forma de pagament per fer l’obra, la reparació de la coberta no es farà mai. Les obres són realment necessàries i part dels copropietaris no ho valoren així. L’única força que té el propietari afectat és reclamar per la via judicial a la comunitat o impugnar judicialment els acords de junta que acorden no fer la reparació. La interposició de la demanda judicial comporta que la comunitat de propietaris, que no volia fer cap despesa, es vegi obligada a contractar els serveis d’advocats i perits per defensar la seva postura. No guanya ningú.

L’administrador acabarà acomplint el que la majoria hagi decidit, i encara que intenti ser el més equilibrat possible es veu limitat pels acords i perquè és un professional al servei de la comunitat de propietaris. No pot ser tan imparcial i neutral com un mediador hauria de ser. És en aquest moment quan l’administrador de finques ha de recomanar als propietaris que, abans d’iniciar un procés judicial, per evitar costos a la comunitat de propietaris, i per tal de resoldre el conflicte de la forma més personal, les parts afectades sol·licitin la intervenció d’un mediador que ajudi a les parts a trobar una solució més adient, amb la qual les dues parts hi surtin guanyant, i que reparar la coberta reverteix finalment en benefici de tots.

Com podem ajudar els nostres clients a sentir-se escoltats i que els acords presos per una junta de propietaris siguin beneficiosos per a tots, com podem defensar els interessos particulars davant de propietaris que no els interessa protegir els drets dels altres.

Mitjançant la mediació podem ampliar el nombre de respostes pacífiques i incorporar-ho com a solució del conflicte.

En la mediació que es du a terme en l’àmbit de la propietat horitzontal, l’administrador de finques intervé com a tercer: pot participar o no en el procés de mediació, però que sempre haurà de notificar als copropietaris de la finca que el procés de mediació s’ha iniciat i haurà de respectar i fomentar la possibilitat d’arribar a acords. L’acord o els acords finals als quals arribin les parts en el procés de mediació, l’administrador de finques els haurà de posar en coneixement de la junta de propietaris, prèviament convocada, i, en funció de l’assumpte, podran ser plasmats en el llibre d’actes després d’ésser aprovats. Aquesta incorporació al llibre d’actes els farà plenament vàlids i executius. És feina de l’administrador de finques la validació pacífica d’aquests acords de mediació per part de la junta de propietaris.

Si el conflicte es resol per la via de la mediació, el procés haurà suposat una eficaç i ràpida manera de solucionar un conflicte que, si s’hagués tramitat per la via judicial, hauria durat un mínim de dos anys i hauria suposat una despesa important, tant per a la comunitat de propietaris com per al propietari afectat.

Hem de tenir en compte que la casuística és molt variada i les relacions veïnals són duradores en el temps; els propietaris ho són durant molts anys, i els contractes de lloguer també tenen una durabilitat que comporta que les parts s’hagin de relacionar durant bastant temps. La mediació ens ofereix una via per resoldre els conflictes, i encara que només aconseguim acords parcials, d’una manera o altra milloren les relacions a llarg termini.

En la propietat vertical trobem una altra tipologia de conflictes en la qual també intervé l’administrador de finques: els conflictes sorgits dels arrendaments, de les relacions entre arrendador i arrendatari. Des de l’inici de la relació d’ambdues parts, en el moment de la signatura contractual, ja sorgeixen els conflictes, la falta de confiança que existeix entre les parts signants provoca que l’administrador necessiti conciliar posicions. En aquests casos, l’administrador representa normalment el propietari de la finca arrendada. La interpretació de les clàusules contractuals sempre es percep de manera diferent en funció del posicionament de les parts, i, evidentment, això acostuma a comportar conflictes entre les parts. La intervenció d’un mediador perquè les parts se sentin en igualtat de condicions facilita que es pugui arribar a acords definitius.

També, i durant el temps que duri la relació contractual entre arrendador i arrendatari, sorgeixen nombrosos conflictes que els administradors de finques intentem solucionar, des dels increments de renda, lloguer amb opcions de compra, cèdules d’habitabilitat, passant per reparacions d’aparells, relacions veïnals, morositat, desnonaments per falta de pagament, desnonaments a precari, rescissions contractuals, devolució de fiances, etc. Conflictes que situen les parts en posicions molt distanciades, que davant de l’administrador no s’arriben a conciliar, motivat pel fet que l’administrador, encara que actuï pacíficament i de bona fe, defensa l’interès del seu client.

Posem com a exemple el cas d’un propietari que necessita per a un fill la seva vivenda que té llogada a un tercer. El llogater no vol marxar de la vivenda, i d’una manera o altra pot allargar la seva estada fins que hi hagi una resolució judicial definitiva. En aquest cas les dues parts, que estan totalment posicionades, surten perdent: el conflicte s’allarga, els costos de diners són evidents, i les relacions personals passen a ser irrecuperables. L’administrador de la finca coneixerà la necessitat de les dues parts, i podrà actuar com a mitjancer per ajudar les parts a arribar a un acord satisfactori, però difícilment les dues parts se sentiran en igualtat de posicions.

Amb les tècniques de la mediació, les parts aconsegueixen de forma pacífica i voluntària arribar a trobar un objectiu comú i construir una solució que beneficiï ambdues parts. L’administrador sap que en mediació les parts arriben a comprometre’s amb l’acord al qual s’ha arribat, el fan seu, troben l’opció més satisfactòria, aquella amb què les dues parts poden sortir guanyant. La solució arriba més aviat, les parts poden assumir el cost econòmic, i la relació de les parts pot mantenir-se cordial.

Els impagaments de la renda i les demandes de desnonament han provocat que des dels jutjats es derivin part d’aquests assumptes a mediació, sempre en funció de les circumstàncies que pateixen les parts; això ha comportat que, gràcies a participar en el procés de mediació, els propietaris coneguin personalment els patiments del llogaters, i els llogaters es facin càrrec de les necessitats dels propietaris.

El mediador no té el poder d’imposar el resultat a les parts en conflicte. Mai és obligatori arribar a un acord, són les parts les que decideixen. Les parts són les que conscientment saben que el millor acord passa per dialogar. L’acord final es posarà en coneixement de l’administrador de finques perquè l’inclogui com a annex en el contracte corresponent.

Per fomentar la mediació, als administradors de finques ens interessa incloure clàusules contractuals de compromís en què les parts manifesten voluntàriament el seu interès per resoldre qualsevol conflicte que derivi de la relació contractual per la via de la mediació.

Des del mes de juny de 2013, la Ley 4/2013 de 4 de juny, de medidas de flexibilizacion y fomento de mercado del alquiler de viviendas, modifica la Ley 29/1994, de 24 de noviembre, de Arrendamientos Urbanos e inclou un nou redactat del article 4, e incorpora el punt 5: “5. Las partes podrán pactar la sumisión a mediación o arbitraje de aquéllas controversias que por su naturaleza puedan resolverse a través de estas formas de resolución de conflictos, de conformidad con lo establecido en la legislación reguladora de la mediación en asuntos civiles y mercantiles y del arbitraje”

Els administradors de finques confiem que la mediació ajudi a alliberar la càrrega que porten les parts, a suavitzar posicions i a rebaixar l’escalada del conflicte. És una funció de l’administrador de finques mantenir i fomentar les relacions pacífiques en l’àmbit immobiliari, per això la mediació obre una porta per trobar solucions que només les parts en conflicte poden acordar. Fer que les parts col·laborin posant-se d’acord, facilita que la vida segueixi el seu curs, més amable, menys egoista, menys bel·ligerant, guanyant-hi tots i avançant per construir un futur.

Nota sobre l'autora

Elisabet Barnadas Vintró, advocada, col·legiada a l’Il·lustre Col·legi d’Advocats de Barcelona, especialitzada en dret immobiliari, successions i família. Formació en Arbitratge (ESADE). Mediadora (màster ICAB) en els àmbits d’immobiliària, família, civil i mercantil, adscrita al CEMICAB, al Centre de Mediació de Dret Privat de Catalunya, i membre de l’ACDMA. Administradora de finques, vocal i membre de la comissió de mediació del Col·legi d’Administradors de Finques Barcelona-Lleida. Sòcia fundadora del despatx Èxit Mediació, a Barcelona.

Treball social i conflicte, dos vells coneguts

Rosa Maria Carrasco

És important començar a reflexionar al voltant de la relació entre treball social i conflicte a partir dels principis bàsics de la nostra disciplina; en aquest sentit cal fer referència al codi d’ètica i deontologia del Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya, el qual, en el seu primer apartat, destaca els següents: el respecte a la dignitat de la persona, la no-discriminació, l’autodeterminació, el dret a la intimitat i confidencialitat, a la participació, el respecte als drets humans i el deure de l’exercici professional responsable i competent.

Per acostar-nos a la concepció de conflicte des del treball social ens interessa aprofundir especialment en la idea de dignitat humana entesa com a forma de vida bona en contraposició a les condicions de precarietat en què molts éssers humans estan obligats a viure. Aquesta concepció està plenament connectada amb la comprensió dels drets humans com a requisits essencials perquè es pugui considerar que una vida està realment a l’alçada del que la dignitat humana mereix. Ens estem referint, per tant, a dues idees complementaries però que no s’han de confondre: la dignitat humana inherent a qualsevol persona i les condicions de vida digna que tothom, pel fet de ser persona, hauria de tenir garantides.

En relació a la idea de dignitat humana, el treball social, sumant-se a la concepció aristotèlica, parteix no només de la seva vessant espiritual sinó també de la seva vessant com a ésser viu, reconeix la dignitat del cos humà. Així doncs, la persona, com animal polític (zoonpolitikon) està conformada per una dimensió espiritual i racional però també per una altra dimensió social i corpòria que inclou, entre d’altres, les necessitats d’assistència.

Arribem així a l’objecte del treball social: la persona i el seu entorn. Aquest objecte es concreta en l’atenció a les situacions de necessitat enteses com a carència, o risc de pèrdua, d’alguna de les condicions que conformen la dignitat humana (racional, espiritual, social o corporal) des de la comprensió dels diferents contextos socials i culturals i sense cap tipus de discriminació.

Per tant, en l’abordatge del seu objecte d’intervenció, el treball social es pot trobar, principalment, amb dues concepcions diferents, però complementàries, del conflicte: el conflicte com a resposta a la necessitat i el conflicte com a conseqüència de la relació amb els altres.

¿Què passa quan les condicions de vida es veuen amenaçades o no estan a l’abast de tothom? No és aquest l’espai per analitzar la diversitat de reaccions que pot generar la por al patiment, a no tenir mitjans de subsistència, a la pèrdua d’estatus, a l’aïllament, etc., però sí que podem afirmar que la rebel·lia, la lluita i, en definitiva, el conflicte, és una de les reaccions més “humanes” a aquestes situacions. Conflicte amb la societat, amb l’entorn proper, amb la família i, també, conflicte amb un mateix.

Per altra banda, el conflicte és sempre una possibilitat real en la relació amb l’altre (i també en la relació amb l’entorn). El conflicte és inevitable i enriquidor, i pretendre evitar-ho no esdevé, de cap manera, l’objectiu de l’acció social. Entenem el conflicte com una reacció, com un símptoma que quelcom no marxa bé, com una alerta que cal introduir canvis, com una manifestació vital de la nostra existència. En aquest sentit, el treball social incorpora el conflicte a la normalitat de les relacions humanes, conviu amb ell i, fins i tot, el valora com quelcom que ens permet créixer i millorar individualment i en la nostra relació amb els altres.

Cal recordar també que aquesta comprensió del conflicte supera els enfocaments individuals i familiars per orientar-se cap a nivells més globals d’influència, nivells que vinculen el treball social amb les línies polítiques d’un país, no només amb les polítiques estrictament del benestar social sinó també amb les polítiques econòmiques, laborals, educatives, penitenciàries, sanitàries, etc. Així doncs, des de la prevenció, des de l’atenció a les situacions de necessitat, des del compromís professional i la reivindicació, el treball social contribueix a la cohesió social i a la cultura del diàleg.

Treballant amb el conflicte

Ens centrarem ara en la nostra actuació professional davant els conflictes relacionals que, normalment, són identificats com a part del diagnòstic social i que solen ser complexos i multicausals. L’abordatge de dificultats relacionals des de la metodologia del treball social comporta una primera fase de comprensió de la situació, de recollida d’informació, de posar-se al lloc de l’usuari i d’elaborar hipòtesis que ajudin a entendre les causes del conflicte per tal de poder proposar alternatives de superació. En moltes d’aquestes situacions, l’ús de tècniques mediadores esdevé la intervenció més adequada.

Val la pena parar atenció en el fet que no ens estem referint a derivar les persones a un servei de mediació extern o a un professional mediador, estem dient que el mateix treballador social aplicarà, com a part del seu procés d’intervenció, tècniques mediadores.

En aquest sentit, el Libro blanco. Título de grado en Trabajo Sociali la Federació Internacional de Treball Social (FITS, 2008) indiquen que una de les competències específiques dels treballadors i les treballadores socials és la utilització de la mediació com a estratègia d’intervenció. La mediació, doncs, en treball social no tindrà com a objectiu principal arribar a acords entre les persones en conflicte. Aquesta és una diferència clau amb les mediacions com a serveis específics que, des de fa uns quants anys, han aparegut, principalment, com alternativa al sistema judicial de resolució de conflictes.

Tot i així, si estudiem les característiques específiques de la mediació, entesa com a intervenció diferenciada, i la comparem amb la disciplina del treball social, trobem que ambdues comparteixen elements definitoris essencials, entre d’altres:

La conceptualització del conflicte com a oportunitat de canvi.

La contribució al benestar de les persones des del suport professionalitzat mitjançant l’abordatge dels conflictes interpersonals.

El reconeixement del protagonisme de les persones com a agents de canvi.

El respecte a l’autonomia de la voluntat de cadascú.

El treball des del present per a transformar, millorar, el futur.

Per altra banda, també trobem importants coincidències pel que fa a l’aplicació de tècniques i metodologia d’intervenció. És el cas de l’entrevista, a partir de la qual es desenvolupa principalment la intervenció en treball social i en l’ús de la qual som reconeguts experts. En la mateixa línia podem fer esment de l’escolta activa, el maneig de la comunicació no verbal, l’empatia, l’empoderament, l’habilitat per al disseny de plans d’actuació temporitzats, etc.

Per últim, apuntar que actualment hi ha treballadors i treballadores socials desenvolupant intervencions mediadores en diferents àmbits i serveis com són els serveis de mediació penal, els dels jutjats de família, serveis de mediació comunitària, escolar, mediació en salut, etc.

La mediació com a professió diferenciada del treball social

No podem deixar de fer esment a una de les qüestions al voltant de la mediació que està generant més debat actualment: ¿cal especialitzar-se per a l’exercici de la mediació? ¿La mediació és una nova professió diferenciada de les altres professions vinculades al món psicosocial?

De fet, tot i ser una qüestió actual, ja fa anys que diferents teòrics/ques i pràctics/ques del treball social han reflexionat i han escrit al respecte. També darrerament s’han realitzat interessants estudis que recomanen incorporar tècniques en mediació i l’aprenentatge de determinades habilitats mediadores en els plans d’estudis del grau de treball social per tal de reforçar la nostra competència professional en mediació. De la revisió d’aquests treballs es pot concloure que no hi ha un criteri unànime en relació al tema plantejat.

Per no deixar el tema sense pronunciament, em permeto compartir aquí algunes apreciacions que no tenen més valor que el d’una opinió personal: la mediació com a procés tancat de resolució de conflictes (acotada en el temps, seguint unes fases, que finalitza amb acord o desacord, etc.) contradiu en si mateixa la seva essència. La mediació no en pot tenir prou amb arribar a acords puntuals per a situacions tractades aïlladament, com si fos un treball de laboratori realitzat fora del mitjà natural on interactuen les persones. Aquesta forma “micro” d’abordatge dels conflictes difícilment aportarà canvis estables en les relacions, difícilment contribuirà al creixement moral de les persones, i per tant, els patrons que generen relacions conflictives s’aniran repetint al llarg del temps. Aquest tipus de mediació no prioritza la prevenció de conflictes ni la cultura del diàleg. Aquest tipus de mediació té poc futur en l’actual context de ciutadania global.

La mediació s’ha d’integrar amb valors essencials, amb objectius globals, ha de transcendir del cas concret. Si només s’entén com a tècnica alternativa al sistema judicial per a la resolució de conflictes, no cal tant d’enrenou, ja existia la negociació (assistida o no per experts negociadors) o, fins i tot, l’arbitratge. En tot cas, si els experts en la matèria arriben a la conclusió que l’objectiu de la mediació és la intervenció en la resolució de conflictes objectivables mitjançant l’aplicació d’un procés establert que pretén arribar a acords, des del treball social, tot i tenir les competències, molt probablement deixarem de sentir-nos identificats amb la mediació i, potser, convindrem amb aquells que opinen que es tracten de dues activitats professionals diferents.

Bibliografia

Agencia Nacional de Evaluación de la Calidad y Acreditación (ANECA). Libro blanco. Título de grado en Trabajo Social. Madrid, 2005

Federación Internacional de Trabajadores Sociales. Principios rectores para la práctica de la mediación. 2008. Disponible a <www.ifsw.org> (consultat al desembre del 2012).

Fernández i Barrera, J. “La mediació i el treball social, una nova metodologia que forma part essencial d’una no tan nova professió”, dins La mediació familiar, p. 191-196. Barcelona, Generalitat de Catalunya, Departament de Justícia, Centre d’Estudis Jurídics i Formació Especialitzada, 2001.

Fernández i Barrera, J. Mediación comunitaria y trabajo social. I Congreso Internacional de Mediación. Las Palmas de Gran Canaria, març del 2003.

Iannitelli, S.; Llobet, M.; Tejero, I. “Conflicto, mediación comunitaria y creatividad social”. Documentos de Trabajo Social, núm. 148, p 117, gener-març del 2008. Monogràfic: La mediación: caja de herramientas ante el conflicto social.

Marsal, S. “La mediación en la acción social”, Res (publicació digital editada pel Consejo General de Colegios de Educadoras y Educadores Sociales (CGCEES)), núm. 2, 15 d’agost de 2004.

Poyatos García, A. (coord.). Mediación familiar y social en diferentes contextos. València: Nau Llibres, 2003.

Ripol-Millet, A. Familias, trabajo social y mediación. Barcelona: Ed. Paidós, 2001.

Rondón Garcia, L. M. “El papel del trabajo social en el ámbito de la mediación familiar: La adquisición de competencias profesionales para un adecuado abordaje de la práctica profesional”. Documentos de Trabajo Social, núm. 48, 2010.

Rondón Garcia, L. M.; Munuera Gómez, P. “Mediación familiar: Un espacio de intervención para trabajadores sociales”. Revista Nacional de Trabajo Social de Colombia, núm. II, p. 25-41. Bogotà, 2009.

Nota sobre l’autora

Rosa Maria Carrasco Coria (Barcelona, 1965)

Diplomada en Treball Social (1986).

Llicenciada en Dret (1989).

Màster en Relacions Laborals pel Departament d’Organització d’Empreses de la Universitat Politècnica de Catalunya (1995).

Postgrau en Mediació per la Facultat de Dret (1999).

Màster en Ciutadania i Drets Humans: Ètica i Política per la Facultat de Filosofia de la Universitat de Barcelona (2012).

Referent de Treball Social de la Direcció d’Atenció Primària de Costa de Ponent (Institut Català de la Salut).

Professora associada del Departament de Treball Social i Serveis Socials de la Universitat de Barcelona.

Secretària de la Junta del Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya (2009-2013).

Coordinadora de l’Associació per a la Promoció de Serveis a la Mediació constituïda pes col·legis professionals de pedagogs, educadors socials i treballadors socials (2000-2003).

Autora i coautora de diferents articles i capítols de llibres sobre mediació.

Els conflictes a la professió periodística

Enric Frigola.
Secretari de la Junta de Govern del Col·legi de Periodistes de Catalunya.

La defensa del dret a les llibertats d’informació i d’expressió, de la seva independència, del dret del secret professional i de la clàusula de consciència en benefici d’una societat més lliure, i d’una democràcia més participativa, és l’objectiu essencial del Col·legi de Periodistes de Catalunya, tal com consta en el seu Estatut. Es vol garantir el compliment de la bona pràctica professional, així com de les obligacions del codi deontològic del periodisme, aprovat l’any 1992.

En aquest marc, una de les funcions del Col·legi és intervenir, per la via de la mediació o de l’arbitratge, en els conflictes professionals que es puguin donar entre persones col·legiades o societats professionals, o entre aquestes i tercers, sempre que ho sol·licitin les parts implicades.

És per això que l’actual junta de govern compta amb una comissió de defensa i ètica professional que atén les peticions de resolució de conflictes que li són presentades, consultes o demandes d’empara.

Aquesta comissió, que no aplica cap reglamentació ni règim disciplinari ni tampoc està habilitada per sancionar ningú, s’implica particularment en qüestions relacionades amb el compliment del codi ètic, es preocupa i debat sobre qualsevol situació que perjudiqui l’activitat professional dels periodistes col·legiats i no col·legiats, promou accions o propostes per a l’entesa i la millora de les condicions de la professió, i segons el cas, dirimeix conflictes entre companys o companyes de professió; acull o rebutja les peticions, però s’obliga a respondre i a argumentar-ne sempre la decisió.

Quan els demandants no s’avenen a les decisions de la comissió, se’ls recomana que acudeixin al CIC (Consell de la Informació de Catalunya), organisme independent, impulsat pel mateix Col·legi, i constituït expressament per vetllar per l’acompliment i l’observança del codi deontològic de la professió periodística a Catalunya. Així mateix, la comissió, d’acord amb la junta de govern, acudirà al CIC quan consideri que l’assumpte en qüestió requereix resolucions de criteri superior.

A la pràctica, la comissió actua com a àrbitre entre periodistes, o entre periodistes i entitats, i el CIC ho fa quan les queixes són de la ciutadania.

Missatges caçats al Parlament, de l’anècdota a la categoria

A l’octubre del 2009, el Parlament de Catalunya va viure una tempesta d’aquelles que comencen com una anècdota, però que acaben sent una categoria.

El diari Público va publicar la fotografia de la pantalla d’un mòbil en el qual es podia llegir un SMS de l’aleshores conseller d’Interior, Joan Saura, en què titllava de “tostón” el discurs del president de la Generalitat, José Montilla. El diari ho va presentar com una anècdota més del Dragon Khan del tripartit, i així va quedar en l’opinió pública.

Ara bé, un dia després, el diari Avui va publicar un altre missatge: una foto de l’expresident del PPC, Daniel Sirera, escrivint un SMS en què deia: “Este partido es una mierda”. L’Avui ja no ho va presentar com una anècdota i, amb grans titulars, parlava d’una prova evident de la crisi interna del PP.

Sirera no s’ho va prendre com una anècdota, i va assegurar que el Parlament no es podia convertir en un Gran Hermano, i, fins i tot, va anunciar que demandaria l’Avui per “violació” d’una correspondència privada. No hi va haver cap denúncia, però sí un estat d’alarma entre els diputats.

La Mesa de la Cambra i la Junta de Portaveus van emetre una reprovació conjunta de “la captació d’imatges, la reproducció i la difusió de missatges curts, de correus electrònics i de qualsevol tipus de correspondència privada entre diputats sense consentiment dels autors”. El president del Parlament, Ernest Benach, es va dirigir al Col·legi de Periodistes de Catalunya per sol·licitar l’opinió dels professionals i, així, fer front a les veus que demanaven restringir el treball dels fotoperiodistes a l’hemicicle.

El degà del Col·legi, el primer que va fer va ser visitar el Parlament en companyia del seu president per veure com s’havien pres les fotos. Els dos diputats “caçats” estaven asseguts als extrems de l’hemicicle, just al costat dels fotògrafs. Per tant, en cap cas hi havia voluntat de violentar la intimitat dels diputats. Els fotògrafs senzillament van veure els missatges, van arribar a la conclusió que tenien contingut polític (no personal) i van fer la foto sense utilitzar cap tipus de teleobjectiu. Tot i que la seva opinió ja estava formada, el degà va demanar un dictamen del Consell de la Informació de Catalunya (CIC).

El CIC va determinar per unanimitat que en aquests casos “preval el dret a la informació sobre el de la privacitat, en la mesura que la veracitat i l’interès públic del contingut dels dos missatges són objectivament inqüestionables”. El CIC va considerar “especialment” que les expressions recollides es van produir en una seu parlamentària i pública i “pertanyen a càrrecs electes en ple exercici de les seves funcions, que s’expressen en privat, davant la presència dels mitjans de comunicació acreditats a la Cambra”.

Més accions concretes desenvolupades per l’esmentada comissió en els últims mesos

De manera reiterada ha intervingut amb el F. C. Barcelona per intentar millorar les relacions i les condicions de treball dels periodistes que feinegen sobretot al Camp Nou. La seva proposta va ser crear un protocol d’actuació i una comissió mixta que vetllés pel seu compliment, integrada per representants del mateix Col·legi, del Barça i dels representants dels diferents mitjans de comunicació. El procés ara mateix està aturat, a l’espera que es tornin a reprendre les converses iniciades quan l’entrenador era Josep Guardiola, moments en què encara Xavier Martín no era cap de Comunicació de l’entitat blaugrana, qui ja ha expressat la disponibilitat a reobrir el procés de manera immediata.

En qualsevol cas, el Col·legi de Periodistes ja ha intervingut directament en ambdós casos.

El vicedegà Ramon Besa va comparèixer a la sala de premsa de la Ciutat Esportiva Joan Gamper per recordar als periodistes que cobreixen la informació esportiva del Barça la necessitat de complir el codi deontològic. La intervenció es va considerar necessària després d’algunes informacions polèmiques, com ara la de la Cadena COPE que denunciava pràctiques de dopatge a l’equip professional del Barcelona sense que s’hi aportés cap prova.

I, a petició del F. C. Barcelona, el Col·legi de Periodistes també va reprovar públicament la mala praxi que va fer el programa Punto Pelota d’Intereconomía TV quan va intentar saber si Guardiola renovaria contracte a partir de mètodes com ara enregistrar converses amb representants del club sense que ells ho sabessin i utilitzant el president de l’Hospitalet com a “fals” periodista durant un acte a l’antiga fàbrica Damm.

El Col·legi de Periodistes ha mediat també en conflictes entre empreses i treballadors. Així, davant de la situació creada entre la direcció de Televisió de Catalunya i els responsables del treball “Monarquia o República” va atendre la demanda d’empara d’una de les autores del reportatge. Un cop vist el treball, i un cop es va poder parlar amb totes dues parts, es va entendre que aquella era una situació de disparitat de criteris entre un encàrrec professional i el resultat obtingut, i va instar les dues parts a trobar una via de d’entesa i de solució.

I, ja per acabar, volem destacar les mediacions (perquè han estat moltes) entre periodistes i reporters gràfics i la Conselleria d’Interior de la Generalitat de Catalunya, a partir dels greus incidents registrats en el desallotjament dels “indignats” a la plaça de Catalunya de Barcelona, o dels incendis forestals a l’Alt Empordà, durant els quals es va impedir, en opinió dels informadors, el correcte i normal desenvolupament de la seva feina. Després de moltes reunions, es va arribar a l’acord de redactar un protocol d’obligat compliment per a les dues bandes en casos en què es puguin repetir situacions semblants a les que van provocar les queixes.

En l’exercici de la professió periodística els conflictes són inevitables. En la majoria de casos són símptomes de l’exercici d’un periodisme rigorós, no complaent, que intenta trobar el seu camí més enllà dels cànons políticament correctes. La mediació, quan es demana, és una de les raons de ser del Col·legi de Periodistes de Catalunya.

Nota sobre l’autor

Enric Frigola ha treballat a la ràdio i a la televisió, i ha dut a terme col·laboracions puntuals a la premsa escrita. Va començar a exercir l’ofici de periodista a Ràdio Girona, i ha treballat a Ràdio Espanya de Barcelona, Ràdio 4, Cadena 13 i Catalunya Ràdio. A TVE-Catalunya, després d’una etapa com a director i presentador de diversos programes, va ser cap de Programes, i també responsable de l’àrea de programes infantils i juvenils de la cadena. Durant alguns anys, va formar part d’un grup de treball de la UER. El 2009 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya. És secretari de la Junta de Govern del Col·legi de Periodistes de Catalunya.

L’ofici de la conflictologia

Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya (COPC)

Ansel Guillamat Rubio
Psicòloga i mediadora, col·legiada núm. 1174. Membre fundadora i expresidenta de la Secció ARC del COPC (1996-2003). Actualment, membre de la Secció.
Sandra Sacristán Maza.
Psicòloga i mediadora, col·legiada núm. 13339. Secretària de la Secció ARC del COPC.

El Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya (COPC), amb la creació, l’any 1996, de la Secció Professional Alternatives de Resolució i Gestió de Conflictes (Secció ARC), és pioner donant suport al que s’ha anat configurant com un nou exercici professional.

La Secció ARC promou una línia de treball transversal amb representants de les diferents seccions professionals del COPC com, entre d’altres, la Secció de Psicologia de l’Educació, la de Psicologia Jurídica o la de Psicologia de les Organitzacions i el Treball, i alhora estableix que professionals d’altres col·legis puguin formar part dels grups de treball de la Secció, entenent que la intervenció en conflictes requereix un perfil competencial i uns coneixements que provenen de diferents disciplines.

En la primera etapa de constitució de la Secció ARC del COPC, es creen inicialment quatre grups de treball, tots ells en el camp de la mediació: el de Mediació Familiar, el de Mediació Escolar, el de Mediació a l’Empresa i en Organitzacions, i un grup de Mediació Multidisciplinària.

La Llei 1/2001 del 15 de març de mediació familiar de Catalunya² marca una fita significativa en l’impuls i la implementació de la mediació familiar a Catalunya i també en l’exercici de la mediació. (Actualment és vigent la Llei 15/2009, de 22 de juliol, de mediació en l’àmbit del dret privat a Catalunya). Abans que aquesta llei s’aprovés (Catalunya va ser la primera comunitat autònoma a tenir-la), la Secció ARC va liderar i promoure l’intercanvi professional, amb advocats, pedagogs, treballadors socials i educadors socials. Els representants d’aquests col·legis professionals vàrem mantenir reunions periòdiques a la seu del COPC per elaborar continguts i esmenes a la Llei. Aquest treball es va recollir en el punt 1 de l’article 7 de l’esmentada llei, on es diu: “El mediador o mediadora ha d’ésser una persona que exerceixi d’advocat, de psicòleg, de treballador social, d’educador social o de pedagog, i ha d’estar col·legiada en el col·legi professional corresponent”.

Aquesta llei també contempla la creació del Centre de Mediació Familiar de Catalunya, que assumeix la responsabilitat de fomentar i organitzar el servei públic d’aquesta activitat, sense el propòsit d’abastar la mediació que es pugui produir al marge de la seva intervenció, i regula la intervenció dels col·legis professionals afectats; els dóna unes tasques importants en els àmbits de la formació i la capacitació de la persona mediadora mitjançant la possibilitat de creació de serveis de mediació familiars dependents dels mateixos col·legis professionals, com també deontològiques i sancionadores. El Col·legi de Psicòlegs té una participació molt significativa en aquesta primera etapa en la formació de les persones mediadores en l’àmbit de la mediació familiar.

Des d’aquest primer marc legal de referència, els àmbits d’implementació de la mediació s’amplien i es crea un debat sobre el perfil competencial dels mediadors. La posterior i actual Llei 15/2009,³ del 22 de juliol, de mediació en l’àmbit del dret privat a Catalunya diu, en el punt 1 de l’article 3: “Pot exercir com a mediador o mediadora, als efectes d’aquesta llei, la persona física que té un títol universitari oficial i que acredita una formació i una capacitació específiques en mediació, degudament actualitzades”.

També hem de tenir present que la Llei Estatal 5/2012,⁴ del 6 de juliol, de mediació en assumptes civils i mercantils comporta un nou debat sobre qui ha d’ésser la persona mediadora i quines competències ha de tenir per a una gestió eficaç dels conflictes.

La pràctica i l’experiència acumulada durant anys pels psicòlegs en el camp de la mediació, especialment en l’àmbit judicial, en l’assessorament a l’autoritat judicial i a les persones litigants, aporta un coneixem únic i imprescindible pel que fa a la formació de mediadors familiars, a la intervenció en la gestió del conflicte en situacions de ruptura de la vida familiar, i als seus efectes psicològics i educatius en els diferents membres i especialment en els menors.

Si bé la mediació familiar és un àmbit important de treball i que, per tant, rep una atenció especial en la Secció ARC del COPC, la transversalitat d’aquest nou exercici professional fa que el Col·legi de Psicòlegs compti amb professionals amb anys d’experiència en l’exercici de la mediació i en la gestió d’una variada de tipologia de conflictes: els derivats de la mediació penal i la justícia restaurativa; els de justícia juvenil i d’adults, en què la gestió mediadora també requereix experiència en perfils criminològics, en l’atenció i el tractament de les víctimes del delicte, en la gestió de les emocions i de la comunicació positiva entre persones, competències pròpies de l’exercici del psicòleg.

Tanmateix, en la mediació en conflictes en l’àmbit escolar i en l’àmbit de les organitzacions i el treball, el COPC compta amb psicòlegs especialitzats en la seva gestió.

A mitjan 2012, el COPC va signar un conveni de col·laboració amb la Societat Catalana de Mediació en Salut, amb la finalitat de potenciar nous àmbits d’exercici professional pel psicòleg mediador i alhora aportar-hi els coneixements que són propis de la psicologia.

Actualment, el Col·legi de Psicòlegs de Catalunya té consciència de l’ampli ventall de conflictes que la mateixa Llei 15/2009, del 22 de juliol, de mediació en l’àmbit del dret privat a Catalunya amplia i indica com a objecte de mediació familiar, més enllà dels derivats de les situacions de separació i/o divorci, com són les herències, l’empresa familiar, la cura d’avis o de persones dependents, etc. També intervé en altres àmbits, com per exemple en els conflictes entre veïns, en comunitat de propietaris i/o d’urbanitzacions, llogaters, en hipoteques, reclamacions de quantitats, en la convivència ciutadana o social i en la coexistència de cultures. S’obre així un ampli ventall d’especialitats mediadores.

Pel que fa al rol del mediador, són competències bàsiques que aporta la psicologia, el maneig de la comunicació, el coneixement de l’efecte del conflicte a nivell intrapersonal i interpersonal per generar o regenerar un espai de diàleg que permeti a cada participant plantejar les pròpies necessitats d’una manera constructiva, organitzada i respectuosa, i reconèixer les de l’altre i que es pugin crear solucions acceptables, sòlides i confiables. En qüestions de família, el professional facilita una comprensió diferent del sistema familiar i una transició des de la conjugalitat a la coparentalitat.

Són competències troncals i transversals a qualsevol tipologia de conflictes: treballar l’enquadrament del rol, excloure de les seves funcions específiques intervencions professionals com l’assessorament jurídic o la intervenció terapèutica, l’actuació com a negociador, la influència en la presa de decisions o la imposició dels seus propis criteris i punts de vista, el plantejament de propostes de solució, i l’emissió de judicis de valor o opinions.

Actualment, la Secció ARC del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya té com a objectius generals difondre la gestió i transformació positiva dels conflictes i la mediació entre els col·legiats i les col·legiades, i entre la població general, fer formació i mantenir un espai professional de treball que promogui i doni resposta col·legial a les noves inquietuds d’exercici professional dels psicòlegs en aquest àmbit.

La Secció ARC està organitzada en diferents grups de treball:

El GT Mediació Familiar, els objectius generals del qual són:

Fomentar la formació amb la creació de tallers i cursos.

Crear, mantenir i ampliar una xarxa de comunicació sobre actes, cursos, llibres i esdeveniments relacionats amb la mediació familiar.

Fer un seguiment del tractament de la mediació familiar en els mitjans de comunicació.

Assessorar sobre la mediació familiar.

El GT Mediació a les Organitzacions, que té com a finalitat última la creació d’un espai comú d’estudi, formació i debat sobre les diverses alternatives de resolució de conflictes en l’àmbit empresarial amb una visió àmplia de les diferents realitats empresarials. Fa èmfasi en l’especificitat de l’empresa familiar com a realitat en la nostra societat.

El GT Mediació amb Joves, que té com a punt de partida sumar esforços des de la justícia i des de l’escola, amb els programes de mediació escolar i en mediació penal juvenil.

Des de principis de 2013, s’han creat tres nous grups de treball:

El GT Màrqueting Professional: acreditació d’expertesa i anàlisi del mercat, que vetllarà per la consolidació del posicionament en el mercat laboral del psicòleg expert en mediació i farà ressò de la defensa del seu prestigi professional.

El GT Creació de la Unitat de Mediació i Transformació de Conflictes (UMITC). Aquest GT vol col·laborar en la constitució de l’entitat de mediació i donar suport tècnic als psicòlegs mediadors.

El GT Coordinador de Parentalitat en les Separacions d’Alta Conflictivitat, que pretén ampliar els nínxols per exercir la professió del psicòleg mediador, en els quals aporta un valor afegit per la seva doble formació, alhora que dóna continuïtat a la proposta de la secció ARC d’implementar la figura del coordinador de parentalitat de forma pionera. El COPC ha de vetllar per facilitar coneixements, formació i acompanyament als psicòlegs mediadors que tinguin interès a realitzar aquesta nova especialització.

De cara al futur, l’objectiu és que el COPC sigui un punt de referència en la informació, intervenció, formació, prevenció i difusió de la gestió positiva de conflictes. Per tant, la Secció ARC vol contribuir a fer aquest somni realitat des de la innovació, l’atenció personalitzada als col·legiats i als usuaris, i la bona praxi, acompanyant els psicòlegs experts en gestió de conflictes i mediació a consolidar el seu espai dintre del camp de la conflictologia des de la perspectiva de la cura de les relacions humanes i la gestió de les emocions.

Nota sobre els autors

Ansel Guillamat Rubio

Psicòloga mediadora, col·legiada núm. 1174.

Mediadora especialitzada en l’àmbit judicial, familiar, civil i penal. Professora en cursos i seminaris de capacitació de mediadors en Justícia Restaurativa i Mediació Penal i Familiar, a Espanya i a d’altres països com França, Suïssa, Argentina i Mèxic.

Llicenciada en Psicologia per la Universitat de Barcelona (1983).

Màster en Gestió i Resolució de Conflictes: Mediació UB IL·3 (2001).

Mediadora homologada pel Centre de Mediació de Dret Privat de Catalunya (Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya) en conflictes en l’àmbit privat i judicial (2002).

Títol d’Especialista en Psicologia Clínica expedit pel Ministeri d’Educació (2000).

Títol de Terapeuta Familiar expedit per l’Escola Universitària UAB (1986).

Sandra Sacristán Maza

Psicòloga mediadora, col·legiada núm. 13339. Formadora en Gestió Positiva de Conflictes. Tutora del postgrau Intervenció en Situacions de Conflicte en la Institució Educativa (IL3-UB). Secretària de la secció ARC del COPC.

L’anàlisi i la gestió de conflictes: ¿un àmbit professional per a politòlegs i sociòlegs?

Mercè Kirchner Baliu,
Gerent del Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya.

En aquest cas, més que mai, l’interrogant del títol és un recurs retòric, “I tant que si!” és la resposta clara i contundent. Els professionals de la ciència política, de la sociologia, de la gestió pública i de les relacions internacionals adquireixen els coneixements i les competències tant en els estudis de grau com en les especialitats de postgrau relacionades amb aquestes disciplines, per a ser no només perfectament competents en aquest itinerari professional sinó també absolutament necessaris en la configuració dels equips multidisciplinaris que aborden la complexitat dels conflictes ja siguin de caràcter internacional, intraestatal, comunitari, organitzacional, etc., i també en les seves eines d’anàlisi i les seves vies de prevenció, de mediació i de resolució.

En aquest escrit vull relacionar l’objecte d’estudi i pràctica, la gestió de conflictes, amb els coneixements i competències propis de les professions de ciències polítiques i sociologia. En definitiva, com es preparen els professionals de la prevenció i gestió de conflictes en l’àmbit de la ciència política i de la sociologia, que podrien exercir com a mediadors, negociadors, diplomàtics, facilitadors, entre d’altres, en diferents tipus de conflictes.

Més encara, estic convençuda que precisament per tractar-se d’unes disciplines tan transversals, encaixen perfectament en el tractament de situacions que per la seva pròpia naturalesa són complexes, multivariables i multidisciplinàries. No es pot tractar un conflicte només des de la perspectiva del dret, de la psicologia individual o social, de l’economia, de l’antropologia, de la geografia i els recursos naturals. Cal que totes aquestes perspectives sumin, es complementin i adquireixin el sentit global que hi pot aportar la ciència política i la sociologia.

Els objectius primordials de la prevenció i gestió de conflictes són:

prevenir l’esclat de conflictes destructius;

facilitar el trànsit d’un conflicte violent a un conflicte en què es pugui dialogar;

fer possible que un conflicte es transformi en una pau duradora, adreçant-ne les seves causes i efectes.

En aquest cas, aquests objectius se centren principalment en la modalitat dels conflictes internacionals, i en particular els que tenen una forta component interètnica i econòmica. No obstant això, crec que tots tres són absolutament generalitzables als diferents tipus de conflictes mencionats prèviament. En qualsevol cas, els professionals que es dediquin a la prevenció i gestió de conflictes hauran de conèixer i de saber realitzar les tasques necessàries que els portin a la consecució d’aquests objectius.

En el programa de les diferents universitats catalanes on s’imparteixen estudis de ciència política i de sociologia, es poden trobar els llistats dels coneixements i de les competències que s’adquireixen al llarg d’aquests estudis. Tant en ciència política com en sociologia n’hi ha un bon nombre que són absolutament indispensables d’adquirir per a poder desenvolupar-se professionalment en l’àmbit de la prevenció i gestió de conflictes. En el cas de la ciència política, destacaria, entre d’altres, els coneixements en ciència política, economia política, història contemporània, sociologia general, relacions internacionals, tècniques d’investigació, estructura social, demografia, pensament polític i política econòmica. En el cas de la sociologia, destacaria els d’estructura social, sociologia de la família, sociologia de l’educació, antropologia social, estructura i canvi social, població, territori i medi, sociologia del treball, psicologia social, i grups i demandes socials.

Però, com molt bé sabem, en l’àmbit de la pràctica professional no només cal “saber”, sinó que també cal “saber fer”, i, així, també són destacables les competències professionals necessàries per a la prevenció i gestió de conflictes que es desenvolupen en l’àmbit de la ciència política i la sociologia en les diferents universitats catalanes. D’aquestes competències destacaria, en el primer cas, la capacitat per al treball en equip, l’interès per al funcionament de la societat, la capacitat d’adaptació, l’interès per la gestió pública, la cultura general, la bona memòria, la sensibilitat social i l’esperit crític. En el cas de les competències que s’adquireixen en l’àmbit de la sociologia, destacaria la inquietud per a conèixer cultures diferents, l’interès pel comportament de l’ésser humà, l’interès per la gestió pública i la capacitat per a establir relacions interpersonals. A aquestes competències hi afegiria específicament, des del meu coneixement de la disciplina de la gestió de conflictes, la necessitat de desenvolupar un pensament empàtic, estratègic i lateral, la capacitat d’anticipació i... la paciència. En els processos de prevenció i gestió de conflictes cal saber i entendre què pensa l’altre, per què actua de la manera en què ho està fent i què l’ha conduït a actuar d’una determinada manera, per tal d’arribar a poder plantejar, si no solucions, sí sortides prou satisfactòries per a les diferents parts implicades.

Fent una simplificació i un repàs ràpid a diferents aspectes que cal “saber” i que cal “saber fer” en la prevenció i gestió de conflictes, destacaria que cal conèixer les relacions de poder i de força entre diferents col·lectius, estats, persones, identificar les posicions divergents, conèixer les diferents variables que estan influint en el conflicte, els processos que s’hi estan produint i les diferents estratègies que es poden seguir per a la seva resolució així com les diferents tècniques que es poden aplicar. Cal saber negociar, cal saber entendre la complexitat, desenvolupar estructures noves que acomodin les diferents posicions, cal saber analitzar dades, proporcionar opcions, i atenció social i psicològica als afectats. Els professionals de la ciència política i de la sociologia adquireixen i practiquen aquests coneixements i competències.

Nota sobre l'autora

Mercè Kirchner Baliu és Màster en Relacions Internacionals, en l’especialitat de Gestió de Conflictes, per la School of Advanced International Studies de la Johns Hopkins University. És llicenciada en Ciències Polítiques i Sociologia per la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha desenvolupat la seva activitat professional en entitats relacionades amb el sector públic europeu, mediterrani i català, com el Comissionat per a Actuacions Exteriors de la Generalitat de Catalunya, l’Institut Europeu d’Administració Pública, l’Institut Català d’Avaluació de Polítiques Públiques i, actualment, el Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya. Realitza funcions tècniques, de desenvolupament de capacitats, promoció i intercanvi de coneixements, i de gestió.

L’ofici de la conflictologia: Una visió des de l'educació social. 

Oscar Negredo i Laia González

Amb aquest article es pretén donar una visió que aporti nous elements al debat actual respecte a si la mediació és una professió en si mateixa o més aviat un àmbit específic de treball de l’educador social. Aquest debat encara és obert, i caldrà continuar reflexionant-hi. Com a aportació, reproduïm una conversa que mantingueren Laia González i Oscar Negredo, mediadors comunitaris i educadors socials. Des de fa set anys es dediquen a la gestió de conflictes al Servei de Mediació Comunitària de l’Ajuntament de l’Hospitalet de Llobregat.

Per aprofundir en aquest debat i en d’altres relacionats amb la mediació, el Col·legi d’Educadores i Educadors Socials de Catalunya (CEESC) va crear, l’any 2000, la Comissió de Treball en Mediació, que vol ser un espai de recerca i reflexió al voltant de la mediació i les seves aplicacions en diferents àmbits: familiar, comunitari, etc.

En la Comissió s’intenta compartir les bones pràctiques en mediació amb la visió de l’educació social, per tal que així el CEESC disposi d’un referent en tots aquells aspectes que tinguin relació amb la mediació.

Laia: Aquest és un tema difícil ja que es tracta de la identitat personal i professional. Això m’ha fet pensar en quins aspectes de la meva identitat com a educadora poso en joc quan estic mediant. Tu com ho veus, Oscar?

Oscar: La primera cosa que em va preocupar quan vaig passar de fer tasques d’educador a treballar de mediador va ser el tema del vincle. Com a educador, el vincle és una eina molt potent i el mecanisme fonamental per a promoure el procés educatiu, i a mi em preocupava haver d’afrontar processos d’acompanyament sense aquest tipus de vincle. Amb el temps m’he adonat que, en el marc de la mediació, s’estableix un vincle de confiança entre mediadors i parts. Com la veus, tu, aquesta diferència respecte al vincle?

Laia: Comparteixo el teu plantejament. Ambdós rols tenen l’objectiu de treballar pel desenvolupament i l’autonomia de la persona. Per poder portar això a terme és imprescindible que la persona confiï en el professional i que el professional cregui en les potencialitats dels usuaris. Sense aquesta confiança no hi ha procés educatiu ni procés de mediació. Tot i aquesta similitud, el context institucional sí que modifica aquest vincle. La tasca educativa està condicionada per l’encàrrec de vetllar pel benestar de l’educat tenint en compte els diferents àmbits de la seva vida. La mediació acota més l’àmbit d’intervenció per a fer èmfasi en les capacitats i eines per a gestionar els conflictes. Però tu, Oscar, com et sents més: educador o mediador?

Oscar: Triar és difícil. En realitat sento que tots dos rols no són tan diferents. Com a mediador faig servir eines que també s’utilitzen en l’educació: escolta activa, reformulació, preguntes, impuls del reconeixement... Alhora, en la caixa d’eines de l’educació, la mediació sempre hi ha estat present. Els educadors gestionen conflictes contínuament en la seva tasca portant a terme una funció educativa no només individual, sinó també grupal. Els educadors treballen per a la democratització i el desenvolupament de la cultura de pau, ja sigui en el marc de les institucions o en els contextos socials on porten a terme la seva tasca. Tu havies treballat com a educadora comunitària, oi?

Laia: Sí, vet aquí una altra coincidència entre ambdues professions. En el marc del treball comunitari, el tècnic es converteix en mediador entre els diferents agents socials (institucions, entitats i ciutadans) amb l’objectiu de generar espais de diàleg on abordar les diferències, generar consensos i definir estratègies conjuntes. Ara, part de la meva tasca com a mediadora és coincident. Els conflictes no es donen en abstracte, sinó en el marc d’una comunitat. El mediador retorna la responsabilitat a la comunitat per a gestionar-los. Per exemple, ja fa anys que des del servei de mediació on treballem s’impulsen diàlegs veïnals per a promoure el coneixement i el reconeixement entre veïns de diferents orígens i edats. Aquesta experiència està servint per a gestionar conflictes comunitaris en els quals la mediació no podia donar resposta i per a impulsar un clima de confiança i millora de la convivència. En definitiva, l’educació i la gestió de conflictes han de contribuir a impulsar una certa transformació social. Som massa ambiciosos?

Oscar: Crec que no, som realistes i optimistes. Com a educadors i mediadors tenim el privilegi de presenciar processos de persones que necessiten suport i que se’n surten. Els seus processos tenen un impacte també en el seu entorn. Per exemple, quan mediem en conflictes entre joves, que s’han barallat al carrer, una part important del procés és la reparació. Així veiem que un dels efectes del procés de mediació és la inclusió: el restabliment de vincles amb els iguals, l’institut, la família, el veïnatge, etc. Aquests són exemples concrets, però no ens hem de conformar. Hem d’anar més enllà, innovant, sent creatius, dissenyant metodologies que s’adaptin als conflictes i a les persones, com fa l’educador quan elabora un projecte educatiu.

Nota sobre els autors

Oscar Negredo Carrillo és diplomat en Educació Social, graduat superior en Pedagogia Social per la Universitat de Barcelona i postgraduat en Mediació Comunitària i Resolució de Conflictes Públics per la Universitat de Girona, postgrau en el qual actualment és docent. La seva trajectòria professional com a educador s’ha desenvolupat en l’àmbit dels centres de menors i de discapacitats. Coordina l’equip de mediadors i mediadores del Servei de Mediació Comunitària de l’Ajuntament de l’Hospitalet des de l’any 2006. Membre de la Xarxa per a la mediació. Associació per a la investigació, pràctica i professió de la mediació.

Laia González Prádanos és diplomada en Educació Social per la Universitat Autònoma de Barcelona i màster en Gestió de Conflictes i Mediació per la Fundació Pere Tarrés. La seva experiència professional es va iniciar en l’àmbit del treball comunitari a Cuba i posteriorment en un pla de desenvolupament comunitari a la ciutat de Rubí. Des del 2006 treballa al Servei de Mediació Comunitària de l’Ajuntament de l’Hospitalet, on destaca la seva experiència en la prevenció i gestió de conflictes amb un enfocament comunitari. Membre de la Xarxa per a la mediació. Associació per a la investigació, pràctica i professió de la mediació.

El paper dels economistes en la “conflictologia” o resolució de conflictes de forma no judicial

Mercè Rotllan Vilalta
Col·legi d’Economistes de Catalunya

1. Introducció

Les dues principals formes de mètodes alternatius de resolució de conflictes són l’arbitratge i la mediació, com a vies més efectives, més ràpides i menys costoses que els tradicionals processos judicials.

 Arbitratge. Les parts en litigi, voluntàriament, anomenen de comú acord un tercer: l’àrbitre, que es qui dicta un “laudo” o conveni arbitral que posa fi a la controvèrsia. Se sotmeten a arbitratge els contractes i negocis jurídics que contenen una “clàusula arbitral” que així ho preveu i quan les parts, de comú acord, ho decideixen. Si bé la elecció d’aquest mètode per a dirimir les diferències entre les parts és un acte de lliure disposició, el resultat deixa de ser-ho: l’àrbitre o el tribunal arbitral designat es qui estableix la solució o resolució, que obliga les parts.

 Mediació. Les parts enfrontades són les que, de forma voluntària, arriben a acords que posen fi al conflicte mitjançant aquest procediment. La solució a què arriben les parts l’assoleixen per si mateixes, d’acord amb la seva pròpia voluntat.
La intervenció d’un tercer: el mediador té un caràcter orientatiu del procés, i el seu paper és assistir i ajudar les pars a trobar i formular una solució de mutu acord.
El procés de mediació es caracteritza per la voluntarietat del propi procés per a les parts, i fins i tot, pel mediador, la confidencialitat de la informació posada de manifest en el seu context, i la imparcialitat i la independència del mediador.

2. El paper de l’economista

Els economistes actualment desenvolupen la seva activitat professional en multiplicitat de branques d’activitat i en una gran diversitat de llocs de treball. Podríem classificar les seves principals línies d’especialització de la forma següent: administració i direcció d’empreses, auditoria interna i externa, finances i assegurances, comptabilitat i fiscalitat, assessorament i consultoria, concursal, ensenyament i investigació, i administració pública.
El transfons econòmic de la gran majoria dels conflictes que es dirimeixen tant judicial com extrajudicialment, fan que la formació específica i la pràctica professional dels economistes els situï en una posició idònia per a actuar com a pèrits, àrbitres i mediadors.

Actuacions pericials

Els economistes intervenen en la resolució de conflictes realitzant dictàmens pericials sobre fets que cal provar. Els dictàmens pericials es realitzen per la seva utilització entre privats, o en instàncies judicials, en aquest darrer cas, requerits per una de les parts o pel mateix jutge o magistrat.

Les actuacions pericials dels economistes, segons la jurisdicció a la qual van destinats i el seu objecte i contingut, es podem classificar de la següent forma:

Jurisdicció civil

-    Auditoria i verificació de dades comptables: xifres de negoci, marges bruts, beneficis, saldos deutors o creditors, patrimoni net, actiu.

-    Valoració d’empreses i d’actius: per valoració d’accions o participacions, per incompliment de pactes de sindicació, per valoració d’aportacions a societats, per valoració de béns embargats, per divisió de l’herència i per liquidació del règim econòmic patrimonial.

-    Anàlisi d’operacions financeres: per liquidació de contractes bancaris, per càlcul del tipus d’interès efectiu (TAE) i per danys i perjudicis per pèrdues de valors.

-    Tributari: valoracions fiscals.

Jurisdicció penal

-    Verificació de dades comptables i valoració d’actius: per furts estafes, per apropiacions indegudes i per alçament de béns.

-    Revisió limitada o auditoria de comptes anuals: o de determinades operacions o transaccions en casos de delictes societaris o contra la hisenda pública.

Jurisdicció contenciosa-administrativa

-    Avaluació de la rendibilitat de negocis: per resolucions contractuals, equilibris financers de les concessions administratives i expedients d’expropiació.

-    Valoració d’empreses i d’actius: per resolucions contractuals, per expedients d’expropiació, per règim especial de fusions i per operacions entre entitats vinculades.

Jurisdicció social

Verificació de dades comptables i valoració d’actius: per reclamacions de quantitats o per vinculació a grups d’empreses.

Jurisdicció mercantil

-    Verificació de l’aplicació de les condicions generals de contractació: bancària, assegurances i suministres.

-    Avaluació de danys: per competència deslleial o per invasió de la propietat industrial o intel·lectual.

-    Qüestions derivades de la publicitat o de contractes de transport i dret marítim.

-    Auditoria o verificació parcial d’actius i passius: en procediments concursals.

Arbitratge

L’economista és designat per les parts, per actuar com a àrbitre i emetre la resolució que posi fi al conflicte, en un procés d’arbitratge d’equitat referit a l’àmbit econòmic i mercantil, principalment en els aspectes societaris, contractuals i concursals. Així també, en la vessant econòmica dels conflictes de tipus civil, penal i administratiu: avaluació de patrimonis, divisió de la cosa comú, avaluació de pensions compensatòries i per aliments, avaluació econòmica de danys, càlculs indemnitzatoris, etc.

Per als arbitratges de dret, els economistes se situen com a professionals adients per a actuar com a pèrits o experts en qüestions econòmiques, empresarials i patrimonials.

Mediació

La intervenció de l’economista com a mediador en àmbits del dret civil diferents del dret de família, és especialment idònia per la seva capacitat d’identificar i avaluar els problemes amb transfons econòmic, empresarial i laboral. També per actuar com a mediador o co-mediador en l’àmbit de la mediació familiar pel que fa a les qüestions econòmiques que es plantegin: prestació compensatòria, aliments o qüestions patrimonials.

L’economista designat com a mediador, per la seva formació i especialitat pot ajudar a definir el conflicte, centrar-lo i avaluar alternatives. Però, a diferència del que passa quan actua com a àrbitre, no decideix sobre la problemàtica de fons; qui decideixen són les parts en litigi. Tècnicament, el desenvolupament del procés és també molt diferent: la comunicació entre les parts té un especial protagonisme en la mediació i, sempre que sigui possible, el procés per arribar a un acord es desenvolupa en reunions entre les parts i els mediadors.

Aquest mètode té com a avantatge, a banda de la seva celeritat: el termini per arribar a acords es fixa normalment en dos o tres mesos, fet que preserva la relació entre les parts; contribueix a resoldre malentesos, i facilita el compliment dels acords ja que són els de les mateixes parts.
En processos de mediació, els economistes també poden donar un suport tècnic clau com a pèrits o experts en qüestions econòmiques, empresarials i patrimonials.

Nota sobre l'autora

Mercè Rotllan. Economista i Advocada. Vicepresidenta del Comitè de la Normativa i Ètica professional del Col·legi d’Economistes de Catalunya. FORMACIÓ. Llicenciatura en Ciències Econòmiques. UB. 1974. ESADE: Programes d’alta direcció: Control de Gestió, 1986. Màster Gestió Urbanística. UPC. 1999. Llicenciatura en Dret. UAO. Treball final de carrera: “Mediación Ambiental”. 2010.

ESPECIALITZACIÓ PROFESSIONAL. Estudis econòmics financers per plans urbanístics i plans locals d’habitatge. Valoracions i projectes d’inversió referits als camps immobiliaris i urbanístics per a clients privats i entitats publiques. Valoracions patrimonials. Peritatges econòmics. Mediació entre tercers.

L’ofici de la conflictologia. Els col·legis professionals i les ADR

Sonia Torras-Puigdomènech i Gema Mayol

Introducció

El conflicte, la manera de tractar-lo en cada cas, des d’un punt de vista legal, és una part fonamental en l’activitat dels professionals de l’advocacia. Per tant, la importància del conflicte i la seva gestió esdevé fonamental tant en la seva vessant preventiva –que es defineix habitualment per una labor consultora o assessora– com en la de gestió –quan el conflicte ja és present.

Cada cop més, es planteja la qüestió d’utilitzar diferents vies per a la gestió d’aquests conflictes com una oportunitat d’explorar i oferir més opcions en la gestió de controvèrsies que presenten, en molts casos, conseqüències jurídiques. Vies que no són exclusivament l’adversarial del litigi i que suposen atorgar més empoderament a les persones implicades en el conflicte. Alternatives per les quals es pot optar sense que, en molts casos, calgui recórrer a la via judicial per tal d’obtenir un pronunciament, com succeeix en els assumptes de dret de família.

1. Els sistemes ADR; què tenen en comú i en què es diferencien; arbitratge vs. mediació; incompatibilitats

Per definició, els sistemes de resolució alternativa de conflictes, permeten resoldre la controvèrsia existent entre parts, al marge dels tribunals de justícia.

No correspon ara procedir a la definició de tots i cadascun dels sistemes existents, d’entre els quals destaquen especialment l’arbitratge i la mediació, però el que sí que és cert és que cal saber diferenciar-los i també quin d’ells és més aconsellable aplicar en funció de la naturalesa del conflicte.

L’arbitratge és un sistema que permet que les parts, mitjançant un acord reflectit en un conveni o una clàusula arbitral, decideixin sotmetre les seves controvèrsies futures a un procés arbitral administrat per un àrbitre o tribunal arbitral, allunyant-lo així de la jurisdicció dels tribunals de justícia. Les parts s’obliguen mútuament a complir la decisió d’aquell o aquells àrbitres que dictarà o dictaran l’anomenat laude arbitral i que ha de posar fi a la controvèrsia existent per una submissió voluntària de les parts.

A més de l’àrbitre o àrbitres, les parts podran consensuar també elements del procés tan importants com l’idioma, el lloc de celebració o la llei aplicable a l’esmentat procés arbitral.

El “poder” de les parts, però, és d’ordre formal (pacten l’àrbitre i les normes del procés) però no de fons, atès que la resolució (laude) correspon a l’àrbitre que ha de resoldre sota l’imperi de la neutralitat i la imparcialitat i en ordre als criteris de dret o d’equitat a l’empara del que s’hagi pactat en el conveni arbitral.

La mediació és l’altre gran sistema de resolució alternativa del conflicte; aquí també és imprescindible una tercera persona imparcial i neutral, el mediador, i pot derivar de la incorporació de clàusules de submissió. El mediador, però, no és jutge ni àrbitre, no imposa sentències ni laudes, sinó que aproxima les parts per tal que aquestes assoleixin per si mateixes la solució que posi fi a la seva controvèrsia. És possible, per tant, que ningú no guanyi ni perdi en sentit estricte, però sí que s’arribi a una resolució que satisfaci a ambdues parts.

La mediació també és voluntària i confidencial i sobretot basada en el diàleg entre les parts. La gran diferència amb l’arbitratge radica en el fet que “el poder” de les parts abasta la forma i el fons, atès que la resolució no és un laude ni una sentència, és un pacte, i no l’imposa un jutge ni un àrbitre, sinó que l’acorden les parts. Les parts són les protagonistes de la solució, cap d’elles s’imposa a l’altra, ni per si mateixes ni per l’ajuda d’un tercer.

Un professional que opti per la pràctica dels sistemes de resolució alternativa pot compaginar la pràctica de tots ells, però mai de manera simultània ni en el mateix conflicte. La confidencialitat és, a més de principi rector, un límit d’actuació, atès que la informació que obtingui el professional, ja sigui amb la figura del mediador com amb la de l’àrbitre, constitueix matèria reservada i l’impedeix intervenir en aquesta doble condició.

La mateixa llei d’arbitratge 11/2011, del 20 de maig, tot i seguir la línea del foment dels sistemes alternatius a la resolució del conflicte, que posteriorment segueix la llei de mediació 5/2012, del 6 de juliol, ja estableix el règim d’incompatibilitats entre ambdues disciplines excepte en cas de pacte entre les parts.

2. La mediació

2.1. La relació dels professionals amb les institucions i col·legis professionals

El mediador, com a professional, necessita el suport que representa el coneixement de la mediació per part de la societat. El coneixement d’aquesta via de gestió de conflictes resulta fonamental per tal que s’utilitzi voluntàriament. Des d’aquesta perspectiva ha resultat positiva la implicació dels col·legis professionals en la difusió i foment per a la creació d’espais específics per a la mediació, amb una participació creixent, fins a assolir el seu reconeixement com a institucions de mediació en la Llei Estatal 5/2012, del 6 de juliol, de mediació en assumptes civils i mercantils.

Facilitar el coneixement de la mediació ha estat una fita important, que encara s’està desenvolupant; en els darrers anys s’ha plantejat la necessitat que a més de la informació hi hagués una facilitació efectiva i àgil de les vies per acudir a la mediació. Això s’ha implementat, en part, mitjançant la participació millorada en els sistemes d’orientació jurídica incorporant l’orientació mediadora i potenciant el treball en xarxa.

Per fomentar la mediació en l’àmbit privat s’ha apostat per la creació de serveis i centres de mediació, tant per part de les corporacions professionals com de firmes particulars, que faciliten una garantia de qualitat i seguretat en el procés, i un número creixent de punts en què es possible instar una mediació.

Per a un mediador, el fet d’incorporar-se a les llistes especialitzades de institucions o centres de mediació que presentin un reconeixement institucional pot facilitar una major potenciació professional i garantir a les parts els aspectes relatius a la qualitat i responsabilitat.

2.2. Les competències del mediador

El mediador ha de definir correctament les seves competències per tal de determinar l’àmbit dels conflictes als quals dirigir la seva activitat. Pel que fa a aquest punt, se segueixen diferents criteris, des de qui considera que pot intervenir en qualsevol tipologia de conflicte, fins als professionals que opten per uns àmbits determinats. En tot cas, garantir la qualitat del servei i dels mediadors és una aposta necessària per a una mediació de present i de futur.

2.3. Les clàusules de submissió

Aquestes clàusules, que s’incorporen als contractes o acords entre parts, normalment preveuen el tractament dels possibles conflictes d’interpretació o execució a través de la mediació, però poden establir també sistemes combinats que incorporen la previsió de diferents vies, les més habituals de les quals són les que contemplen el recurs a la mediació i l’arbitratge. Preveure aquesta clàusula en els mateixos acords de mediació i determinar la institució de mediació o mediador a què se sotmeten les parts, pot resultar una pràctica adequada.

Les institucions, per tal de fomentar la mediació, han recomanat la incorporació de clàusules de submissió per a resoldre les diferències o controvèrsies que es puguin derivar de la interpretació dels pactes i els contractes, i també del seu compliment.

3. L’arbitratge

3.1. Els professionals i els seus col·legis davant l’arbitratge

a) L’aposta per la difusió, promoció, foment i prescripció de la clàusula arbitral.

El col·legi professional té una tasca fonamental: promoure la pràctica de l’arbitratge mitjançant el foment de la prescripció de clàusules i convenis arbitrals. Es tracta d’una funció didàctica respecte als seus col·legiats per tal de divulgar un sistema alternatiu al procés judicial. No es tracta de fer desaparèixer el procés judicial, sinó de provar que a cada conflicte s’apliqui la millor solució: el procés, la negociació extrajudicial, la mediació o l’arbitratge.

La tasca de divulgació, foment, prescripció entre els seus col·legiats permetrà que els advocats, en el moment d’assessorar els seus clients en la signatura d’un contracte, optin per incloure-hi un conveni o clàusula arbitral, que permetrà resoldre una futura controvèrsia al marge dels tribunals, fet que contribueix a la descongestió d’aquests tribunals i a la millora de l’administració de justícia.

b) La formació; el millor àrbitre, per a la millor clàusula i per a la millora del sistema.

A més de la tasca divulgativa i de prescripció de la clàusula o conveni arbitral, cal que el col·legi professional promogui la formació especialitzada i continuada dels seus col·legiats.

3.2. Avantatges de l’arbitratge: a) per a l’usuari, i b) per al professional (nova font de negoci i formació); multidisciplinarietat

Per a l’usuari: celeritat, flexibilitat, participació, protagonisme en el procés, elecció de l’àrbitre, del tribunal, i d’altres elements essencials del procés.

Per al professional: una nova font de negoci atès que amplia les disciplines professionals que tracta en el despatx professional. També suposa la possibilitat d’ampliar la seva formació continuada com a complement de la tècnica processal habitual a practicar en els tribunals de justícia.

3.3. Perfil professional de l’àrbitre: competències i rols

Els professionals aporten el valor propi del coneixement d’una disciplina de base a més de la mediació i/o l’arbitratge. En aquest sentit, els advocats mediadors o àrbitres disposen d’uns coneixements jurídics, tant del marc legal com del funcionament de la justícia i els operadors jurídics, que resulten valorables per a la gestió i resolució de conflictes amb aspectes jurídics. Serà important cultivar i practicar la formació jurídica específica i la general de manera continuada, que permeti l’actualització de les vies, sistemes i/o tècniques pròpies de la gestió del conflicte, judicialment i també, per descomptat, extrajudicialment.
            Aquesta vessant jurídica del conflicte garanteix la facilitació d’una presa de decisions conforme a la legalitat. Aquesta qualificació aporta seguretat en l’aplicabilitat i correcció dels acords de les parts que, al seu torn, genera i potencia la confiança en el procés.

És bàsic que els professionals que es dediquen a la pràctica dels sistemes de resolució alternativa del conflicte creguin en ells, que no els excloguin del món del conflicte per la idea que l’únic sistema per solucionar-lo és el procés judicial.

A més d’aquestes primeres consideracions, els mediadors o àrbitres han de presentar unes competències adequades pròpies, com són: comunicació, escolta, assertivitat, neutralitat, habilitats en la facilitació del diàleg, temps i espais a les parts.

3.4. Rol del professional

En el cas dels professionals del dret, cal considerar que dins del procés de mediació o arbitratge poden assumir rols diferents.

L’advocat pot intervenir en el procediment en qualitat d’advocat, és a dir, com a defensor dels interessos d’una o més parts.

Per tal que el procés pugui es pugui dur a terme d’una manera positiva, l’advocat ha d’acompanyar durant procediment la part que ell defensa, i l’ha d’assessorar en aquelles qüestions que es vagin plantejant. Genera confiança en els acords que es van assolint i en la seva eficàcia. En aquesta condició, i sobretot en supòsits propis de l’àmbit mercantil o controvèrsies sobre qüestions tècniques, l’advocat pot ser designat com a representant de la part en la mediació.

Però l’advocat també pot assumir el rol de mediador o àrbitre. En aquest cas, ha de situar-se com a tercera persona fonamentalment facilitadora; en cas que faci de mediador, sense decidir per les parts quina és la millor alternativa per als seus interessos; si és àrbitre, resoldrà la disputa amb un laude, i garantirà el compliment dels principis propis del procés en tot cas.

4. Aposta per la desjudicialització en front del col·lapse de l’administració

En aquest procés és bàsic apostar per mecanismes de resolució alternativa: conformitats en processos penals, mediacions en l’àmbit de família, en altres àmbits civils o mercantils, arbitratges en matèria de dret bancari, de consum, administratiu...

És una aposta per la redimensió del conflicte, per tractar d’assolir una solució més ràpida i que resulti més fàcil de complir, atès que les parts se senten més protagonistes, menys limitades per un procés judicial que els resulta aliè; és més fàcil de complir perquè, d’una manera o d’una altra (en el fons o en la forma), han intervingut en els límits i/o extensió del pacte o resolució. Els límits només els imposen la legalitat, la indefensió d’una de les parts, o l’ordre públic.

La voluntat d’evitar la judicialització de determinats conflictes no sols té la finalitat d’agilitzar el treball dels tribunals de justícia, sinó, fonamentalment, la de fer possible l’obtenció de solucions responsables, autogestionades i eficaces als conflictes, que assegurin el compliment posterior dels acords i que preservin la relació futura entre les parts.

Finalment, cal concloure amb rotunditat que l’aposta per les ADR comporta indiscutiblement un quàdruple avantatge o benefici: per a l’administració, per a la societat en general, per al ciutadà concret que pateix el conflicte, i finalment per als professionals del dret que l’ajuden a gestionar-lo juntament amb altres disciplines professionals que convisquin amb el conflicte.

Nota sobre les autores

Gema Mayol Gómez és advocada en funcions, col·legiada a l’ICAB. Mediadora en l’àmbit de família, civil i d’organitzacions. Responsable de les àrees de resolució de conflictes en l’àmbit d’arbitratge de l’Il·lustre Col·legi d’Advocats de Barcelona (ICAB). Col·laboradora de diferents corts arbitrals; coordinadora i membre de comitès científics de diferents activitats docents en l’àmbit de l’arbitratge intern i internacional. Autora d’articles divulgatius sobre sistemes de resolució alternativa de conflictes. Especialitats: dret de família, dret civil, arbitratge i mediació.

Sonia Torras Puigdomenech és advocada en funcions, col·legiada a l’ICAB. Mediadora en l’àmbit civil i d’organitzacions. Responsable de les àrees de resolució de conflictes en l’àmbit de mediació de l’Il·lustre Col·legi d’Advocats de Barcelona (ICAB). Col·laboradora de diferents empreses de gestió de conflictes especialitzades en mediació. Consultora en l’àmbit de la resolució de conflictes preventiva i executiva. Professora de gestió i resolució de conflictes (ADR) al CICAC, ICAB.

La Resolució de conflictes. Notes finals

Xavier Pastor

Abans de res, vull agrair la participació dels col·legis professionals que han col·laborat en la redacció d’aquest llibre, i de les autores i autors, ja que sense els seus textos aquest material no s’hauria elaborat i no es podria publicar.

Aquest llibre tenia com a objectiu donar a conèixer la conflictología a Catalunya, però aquest cop com un ofici, és a dir a través dels seus professionals i de les institucions que els representen, i sobre tot a partir de la posada en pràctica de sistemes i processos per a resoldre els conflictes en els seus àmbits de treball.

Després de llegir tot el que ens han explicat les autores i els autors en els articles i de veure el nombre de punts en comú de les distintes professions en el contingut del seus redactats, hi havia la temptació de fer unes conclusions. Tenint en compte l’objectiu d’aquest llibre, i amb la possibilitat en el futur de poder fer-ne un altre, ja que cada cop hi ha més col·legis a Catalunya que van integrant com a institució i activitat professional, la Resolució Alternativa de Conflictes, és millor parlar de notes finals, recollint els aspectes més destacats sobre aquesta matèria que han estat mencionats sobre l’ofici de la conflictologia en relació als sistemes i processos emprats.

1. El conflicte i la seva influència

La primera observació és que tots els col·legis professionals que han participat d’aquest primer volum hi ha una ocupació professional respecte el conflicte.

Avui, en la primera dècada del segle XXI, en un context de canvis trepidants, on sembla que res es consolida, el conflicte ha esdevingut una coordenada estable per explicar i entendre el funcionament i desenvolupament de la nostra societat.

Malgrat la importància que ha contret en aquest moment, el conflicte no és un fenomen exclusiu d’ara ni d’un tipus de societat. Present en les civilitzacions que han poblat el món, se li ha donat resposta amb els recursos i coneixements a l’abast: a partir de la violència i els segrestos exprés dels Yanomano de l’Amazones veneçolà;⁵ amb la guerra dels Tsembaga Maring de Papúa-Nova Guinea per venjar l’assassinat d’un porc a mans d’una altra família;⁶ amb les recomanacions del Cap Pell de Lleopard de la tribú dels Nuer al Sudán⁷ quan hi ha una vendetta –disputa–; a través de l’acció conciliadora de l’església catòlica intermediant en les disputes de la comunitat,⁸ o fins a la creació de la institució de la justícia com a instància moderna separada del poder executiu i legislatiu en els governs democràtics occidentals.⁹

Durant tot aquests temps, malgrat disposar de sistemes pacífics i dialogats de Resolució de conflictes, cap territori ha estat exempt de l’ús de la violència per dirimir les desavinences, i la historia d’Europa, continent bressol de la democràcia i de la defensa dels drets i dels deures polítics, civils i socials, n’és una prova de com els seus estats han utilitzat la guerra durant quasi dos mil anys, fins aconseguir la pau.¹⁰

Què ha canviat?

Els avenços científics, polítics, econòmics, socials, en el volum i l’accés a la informació en totes les esferes de l’activitat humana, també respecte els conflictes. Així, avui, el conflicte concentra les mirades de moltes professions i professionals, cadascú amb les seves competències i des del seu camp de coneixement i de treball, esdevenint el centre de la seva atenció allà on el conflicte es crea, apareix i es desenvolupa.

2. La resolució de conflictes tal com l’entenem avui

Segona observació. I és que els col·legis professionals promouen en l’activitat dels seus col·legiats cada cop més un enfocament des de la Resolució Alternativa de Conflictes.

No ha estat fins a mitjans del segle XX que es dóna una nova aproximació que permet avançar respecte la visió destructiva del conflicte, que superi el plantejament entre guanyadors i perdedors, i cap a una comprensió de les seves causes i una valoració de les seves conseqüències i d’altres opcions de resolució.

Si bé el naixement d’aquests nous plantejaments de la Resolució de conflictes es relacionen amb l’aparició de moviments socials a favor de la pau, en contra la carrera armamentística nuclear entre els dos blocs de països nascuts de la segona guerra mundial i favor de la utilització de la diplomàcia internacional entre estats, però també d’una “ciutadana o civil” d’agents econòmics i socials, és des del àmbit acadèmic i universitari -els estudis s’inicien en els Estats Units- que es proposa un sistema basat en la negociació i el diàleg, sense l’ús de la violència, per tractar i resoldre els conflictes entre els Estats.¹¹

Aquests nous estudis, amb aplicacions en diversos camps, economia, ciència política, justícia, pedagogia, psicologia, sociologia, treball social, etc., s’esforcen a explicar les lògiques i els factors conflictius del comportament humà, predir les seves respostes i poder actuar amb procediments no violents.

Aquestes teories centren la investigació en la negociació i en la millora del coneixement sobre la comunicació en conflictes de tota mena: individuals, col·lectius, internacionals, públics i de les organitzacions, donant lloc a partir de la dècada dels vuitanta, a un important volum de programes de formació, investigació i publicacions a las universitats.¹² El conflicte esdevé un fenomen que forma part de nosaltres mateixos i de la nostra societat, i el que fa ser negatiu o positiu és la manera d’abordar-lo i gestionar-lo, tot i que d’entrada ens faci por, estigui fora del nostre control o destaroti la normalitat.¹³

Aquestes teories centren la investigació en la negociació i en la millora del coneixement sobre la comunicació en conflictes de tota mena, i a partir de la dècada dels vuitanta van donar lloc a un important volum de programes de formació i investigació i de publicacions universitàries.¹⁴

A partir d’aquest moment, per donar resposta als conflictes, convuen dos models ideals, un que podem anomenar “impositiu o coercitiu”, de tall clàssic, i un altre, “pacífic o alternatiu” -sense l’ús la violència o participatiu-, en el que ara les solucions requereixen de la implicació activa i directa de les persones.

El primer model se sustenta una visió negativa del conflicte i també de la persona. El conflicte es percep com un element que impedeix el desenvolupament de la societat i esdevé un obstacle per la convivència. La persona és per naturalesa dominadora i agressiva. L’objectiu és eliminar-los pel manteniment de l’estatus quo amb la utilització necessària de la violència, amb respostes coercitives i repressores, per fer desaparèixer els perills.

En front d’aquest plantejament, pren sentit una aproximació amb una visió positiva del conflicte i de les capacitats de la persona per abordar-lo pacíficament a través de la comunicació, la cerca d’acords que afavoreixin la negociació i la participació de les persones i grups confrontats per arribar a una solució favorable i satisfactòria per tots. El conflicte és una oportunitat per aprendre i millorar la convivència, que requereix per a la seva resolució d’un procés innovador i transformador, basat en l’anàlisi de les causes i la comprensió d’interessos i necessitats.

3. Conflictes i Procediments

Tercera observació, d’entre tots els diferents procediments i tècniques que formen el que és coneix com a Resolució de Conflictes o Conflictologia, n’hi un que destaca per damunt dels altres en l’activitat dels professionals d’aquests col·legis: la mediació.

Aquest nou model de Resolució de conflictes es basa en la implicació activa i la capacitat de decisió de les persones confrontades en el contingut del conflicte (percepcions, actituds, interessos, necessitats) i en el procés que es vol seguir per a la seva solució, amb la intervenció d’un tercer que els ajuda a participar, comunicar-se, col·laborar, cercar un acord i a generar consens.

El conjunt de procediments que formen aquest model es poden classificar en funció de 2 criteris: 1) una major capacitat de decisió de les parts en el procés de resolució i 2) un més elevat poder en el contingut del problema i de la solució proposada.

Arbitratge: Les parts decideixen elevar la resolució del conflicte a un àrbitre. Una tercera part, l’àrbitre, escolta a cadascuna de les parts. Pren una decisió que s’ha de complir per mitjà de l’aplicació de la norma existent o en el seu defecte, des del sentit comú i de manera imparcial. Aquesta és una pràctica molt comuna en processos administratius i conflictes comercials i mercantils.

Conciliació: La tercera part recull informació sobre els fets i els arguments presentats i fa una recomanació de pes des del respecte al marc legal específic. El seu objectiu és determinar un acord acceptable per a les parts. La seva acció no és impositiva i convida bàsicament al compromís. Aquesta és una pràctica comuna en conflictes laborals, socials, de patents, etc.

Intermediació: La tercera part es troba amb les parts per separat i s’encarrega de portar i presentar ofertes i opcions, fins i tot hi pot fer suggerències. La persona intermediadora té molt de poder per informar selectivament. Aquesta és una pràctica comuna tradicionalment en l’àmbit internacional i en processos de negociació política.

Mediació: La tercera part no jutja, no pren part, no decideix i no recomana. La persona mediadora procura millorar la comunicació entre les parts i les ajuda a trobar o crear acords que aportin solucions i que satisfacin les necessitats d’ambdues. Aquesta és una pràctica comuna en conflictes de baixa o moderada intensitat i especialment en personals, familiars, comunitaris, ambientals, d’organitzacions, etc.

Facilitació: La tercera part es reuneix amb els participants i proporciona els mitjans per al desenvolupament del procés. El facilitador recull informació i demandes de totes les parts, les canalitza i es presenten amb l’objectiu de compartir la informació i generar confiança, dinamitza les relacions i revitalitza l’interès comú o general, i establir consensos que permetin més endavant la resolució de conflictes. Aquesta és una pràctica comuna en conflictes d’organitzacions, comunitaris, públics on l’element estratègic és important.

Assessorament d’un expert: Un dels participants consulta a un expert en un àmbit d’activitat o un camp de coneixement determinat. L’expert aporta informació sobre els procediments efectius a seguir per l’objectiu que es vol assolir. Aquesta pràctica tot i que és habitual, es desenvolupa generalment en conflictes que tenen vessants molt tècniques i es pot utilitzar de forma complementària amb altres procediments.

Assessorament en resolució de conflictes: Un participant consulta a un expert en gestió i Resolució de conflictes amb l’objectiu de preparar i presentar els seus interessos i fer front al conflicte al qual es troba immers. Aquesta és una pràctica habitual de les organitzacions i empreses, i també a nivell polític i cada cop més a l’administració pública, per la pressió mediàtica i dels moviments socials.

Negociació: Les parts treballen directament presentant les seves demandes i interessos i intercanviant propostes que els permeti resoldre el conflicte que els afecta. Aquesta pràctica és comuna en tot tipus de conflictes.

En funció dels diferents graus de capacitat de decisió de les parts implicades en el contingut i en el procés, es poden classificar els procediments de la següent manera:

Poder de les parts en el contingut/procés

+ Contingut

- Contingut

+ Procés

Negociació

Mediació

Facilitació

Conciliació

Assessorament d’un expert

- Procés

Assessorament en resolució de conflictes

Intermediació

Arbitratge

4. On se situen els professionals i les seves respectives professions?

Quarta observació, tot i que els distints professionals situen la seva acció generalment, en la primera casella dels procediments- negociació, mediació, facilitació-, també es mantenen present en les altres, ja que no sempre és útil i viable un determinat procediment en un procés per a la Resolució de conflictes, i, per tant, s’han de fer servir i aplicar més d’un per aconseguir la solució més satisfactòria.

A més, la tipologia del conflicte, l’àmbit en el que es dóna o el moment d’intervenció, seran seleccionadors del procediment, sense negar la possibilitat d’aplicació a posterior de més d’un i la intervenció d’un professional o d’un altre.

Pels seus coneixements i paper clau en el transfons econòmic dels conflictes, els economistes se situen desenvolupant actuacions pericials (àmbit civil, penal, contenciós administratiu, social i mercantil), com a mediadors amb problemes econòmics, empresarials, laboral i familiars, i com àrbitres en assumptes econòmics i mercantils.

Els politòlegs i sociòlegs posen l’èmfasi en els conflictes de caràcter internacional, intraestatal, comunitari, organitzacional i en les seves eines d’anàlisi i les seves vies per a la prevenció, mediació i resolució de conflictes. Així aquests professionals tenen un “saber” i un “saber fer” d’un determinats tipus de conflictes i poden exercir “com a mediadors, negociadors, diplomàtics, facilitadors, entre d’altres”.

Els advocats i advocades subratllen la idoneïtat dels seus coneixements jurídics en la presa de decisions conforme amb la legalitat, incrementant la seguretat dels acords i la confiança de les parts en el procés. Des de la vessant preventiva, aquests professionals se situen en una labor consultora o assessora; en el marc dels sistemes de resolució i gestió alternatius de conflictes com a àrbitres i mediadors.

Els pedagogs, pedagogues, psicopedagogs i psicopedagogues des de fa anys- des de la primera llei a Catalunya- van decidir apostar per a la mediació en els àmbits escolar, familiar, infància, veïnal, comunitari, de la salut, de la gent gran, etc., i en un sentit ampli on aquest professionals poden aportar la seves capacitats per a diagnòstic, establir i avaluar processos en gestió de conflictes o altres.

Els treballadors socials, respecte els conflictes relacionals, centra la seva actuació en el diagnòstic social i en la comprensió de la situació, en la recollida de la informació, amb la identificació de les causes, de posar-se al lloc de l’usuari, a elaborar hipòtesis i proposar alternatives de superació amb l’ús, sovint, de les tècniques mediadores, com a les més adequades i més estratègiques per a la intervenció en els àmbits penal, família, comunitari, escolar, de la salut, etc.

L’actuació dels periodistes suscita en força ocasions conflictes entre aquests professionals i les institucions i/o organitzacions subjecte de la informació publicada. En aquestes situacions, el col·legi de periodistes desenvolupa una via de mediació i d’arbitratge, a partir d’una comissió de defensa i ètica professional. Quan els demandants no estan d’acord amb les seves decisions, poden acudir al Consell de la Informació de Catalunya, organisme independent que vetlla per l’acompliment i observança del codi deontològic de la professió periodística a Catalunya.

Els educadors socials afirmen que la mediació ha estat sempre present en la seva caixa d’eines. Això és així en general, però molt especialment en l’àmbit comunitari on el tècnic es converteix en mediador entre els diferents agents socials (institucions, entitats i ciutadans) amb l’objectiu de generar espais de diàleg on abordar les diferències, generar consensos i definir estratègies. El mediador retorna la responsabilitat del conflicte i la seva gestió a la comunitat.

Els administradors de finques tracten el tema immobiliari en tots els seus aspectes. Intentant conciliar posicions, que les relacions siguin pacífiques, i superar de forma més fàcil i ràpida tots els conflictes que les persones tenen sobre el dret a la propietat fent que les parts negociïn i arribin a acords, de mitjancers entre les dues parts, ja que normalment coneix a les dues parts. La mediació és una eina per facilitar la superació aquests conflictes, però no l’única ja que també ha d’actuar com assessor d’una de les parts.

Els psicòlegs destaquen la pràctica i l’experiència acumulada durant anys en el camp de la mediació, especialment en l’àmbit judicial, en l’assessorament a l’autoritat judicial i a les persones litigants. Però no només, també en moltes altres situacions conflictives que es poden derivar amb joves, herències, a l’empresa familiar, a les organitzacions, en conflictes veïnals, en comunitats de propietaris, amb hipoteques, per la convivència ciutadana i en la coexistència de cultures. Juga a favor d’aquest professional els coneixements i competències a nivell intrapersonal i interpersonal.

Poder de les parts
en el contingut/procés

+ Contingut

- Contingut

+ Procés

Economistes (mediació)
Educadors socials (mediació)
Politòlegs i sociòlegs (negociació, mediació, facilitació)
Advocats (negociació i mediació)
Pedagogs (mediació)
Treballadors socials (mediació)
Col·legi de Periodistes (arbitratge)

Psicòlegs (mediació)

Administradors de Finques (Negociació, Mediació)

Economistes (pèrits)
Politòlegs i sociòlegs (analista)
Administradors de finques (conciliador)
Psicòlegs (assessorament litigants)

- Procés

Politòlegs i sociòlegs (expert en prevenció i resolució de conflictes, intermediador, diplomàtic)
Treballadors socials (experts procés)

Economistes (arbitratge)
Advocats (arbitratge)

Col·legi de Periodistes (arbitratge)

En síntesi, tots els col·legis professionals aposten per incorporar en el seu saber fer les formules i procediments de la Resolució de Conflictes, especialment aquelles o aquells que tenen com a objectiu ajudar a què les persones o grups implicats i afectats decideixin quines són les qüestions- causes- del conflicte que volen tractar i el procés que es doten per mirar d’aconseguir-ho, revertint la visió sobre el conflicte i la capacitat de les persones per donar-li solució.

La majoria dels professionals se centren en l’exercici de les pràctiques negociadores, mediadores, conciliadores, assessores amb l’aprofitament de la seva expertesa en un àmbit o terreny de coneixement concret- en alguns casos es parla de la idoneïtat d’un treball interdisciplinar- i en alguns casos, actuar com a àrbitres dels conflictes. Qui més qui menys, eleva el discurs en algun moment dels seus textos i subratlla que aquestes formules doten al sistema polític i social, a les seves estructures, de nous espais i noves maneres d’abordar, gestionar i intervenir en els conflictes més democràtiques i democratitzadores, ja que la capacitat de decisió dels implicats creix a partir de la seva imprescindible participació en el problema originat, assolint en els millors dels casos, la més idònia de les solucions, com a satisfactòria, ja que ha estat acordada i no imposada.

Notes

1. Maria Carme Boqué Torremorell. Les competències professionals, dins del curs “La pràctica de la mediació comunitària en equips multidisciplinaris”,organitzat per la intercol·legial social formada pel Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya, el Col·legi d’Educadors i Educadores Socials de Catalunya, el Col·legi Oficial de Diplomats en Treball Social i Assistents Socials de Catalunya, el Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya i el Col·legi de Pedagogs de Catalunya.

2. Llei 1/2001, del 15 de març, de mediació familiar de Catalunya. Aquesta llei ha estat derogada per la Llei 15/2009, del 22 de juliol, de mediació en l’àmbit del dret privat (DOGC núm. 5432, de 30.7.2009). Llei 5/2012, del 6 de juliol, de mediació en assumptes civils i mercantils. BOE núm. 162, de 07.7.2012.

3. Llei 15/2009, del 22 de juliol, de mediació en l’àmbit del dret privat, DOGC núm. 5432, de 30.07.2009.

4. Llei 5/2012, del 6 de juliol, de mediació en assumptes civils i mercantils, BOE núm. 162, de 07.07.2012.

5. Lewellen, T. C., “Introducción a la la Antropologia Política”. Barcelona. Ediciones Bellaterra, 1985.

6. Harris, M., “Vacas, Cerdos, Guerras y Brujas”. Madrid. Alianza, 1992.

7. Evans-Pritchard, E.E., “Los Nuer”. Barcelona, Anagrama, 1977.

8. Folberg, J., et Taylor, A. “La Mediación: la Resolución de conflictos sin litigio". Mèxico, Limusa, 1996.

9. Requejo, F., “Las democracias”. Barcelona, Ariel, 1994.

10. Romeva, R.; “Pau i seguretat a Europa. Prevenció de conflictes armats a l’Europa de la postguerra freda”. Barcelona, Centre Unesco de Catalunya, 1998.

11. Vinyamata, E.; “Manual de prevención y resolución de conflictos. Conciliación, mediación, negociación”. Barcelona, Ariel Practicum, 1999.

12. Destaquen sobretot les nord-americanes, especialment a Harvard (Harvard Law School), en la gestió (management) i Resolució de Conflictes: Fisher, R., et al. Más allá de Maquiavelo. Herramientas para afrontar conflictos. Barcelona, Granica, 1994. Ury, W. “Supere el no”. Barcelona, Deusto, 2003.

13. En el camp de les ciències socials, malgrat que el conflicte ha estat definit de diferents formes, hi ha alguns elements que es mostren constants i es repeteixen. De les definicions dels diferents autors, es pot dir que el conflicte es defineix com sinònim de desacord, de confrontació i d’incompatibilitat aparent i superable, de percepcions, actituds i interessos entre dues o més parts.